Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказувала ті обставини, що 18.04.2013р. між її донькою неповнолітньою [PERSON] та неповнолітньою донькою відповідачів [PERSON] стався конфлікт, внаслідок якого [PERSON] отримала тілесні ушкодження та їй було спричинено матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода полягає у витратах на лікування її доньки, які понесла позивачка, а моральна шкода полягає у розголошенні відомостей про стан здоров`я [PERSON], що викликало значне погіршення психоемоційного стану останньої. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просила суд, стягнути з відповідачів на її користь матеріальну шкоду у розмірі 800 грн. та моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 50000 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник в суді позов не визнали, пояснили, що позивачкою не наведені докази, якими підтверджується розмір шкоди. Окрім цього, не надано доказів протиправності діянь їх неповнолітньої доньки [PERSON], внаслідок яких спричинена моральна шкода. Також, не доведеною є наявність причинного зв'язку між шкодою і діянням та вина відповідачів. Крім того, вказані позивачкою доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, в яких містяться заяви позивачки та її неповнолітньої доньки про відсутність будь-яких майнових та немайнових претензій. Також, спростовується факт розголошення відомостей про стан здоров`я [PERSON] наданими матеріалами друкованих ЗМІ, відповідно до яких позивачка особисто поширила вказану інформацію широкому загалу осіб, тому просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд встановив наступне. 18.04.2013р. між донькою позивачки неповнолітньою [PERSON] та неповнолітньою донькою відповідачів [PERSON] в приміщенні Червонослобідської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 стався конфлікт, внаслідок якого [PERSON] та [PERSON] було отримано тілесні ушкодження. Дані обставини були предметом проведення досудового слідства і як наслідок за заявами як позивачки так і відповідачів були відкриті кримінальні провадження №12013250270000643 та №12013250270001085 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Судом досліджено матеріали даних проваджень та встановлено наступне, що дані кримінальні провадження були закриті постановами слідчого СВ Черкаського РВ УМВС від 18.11.2013 року на підставі заяв [PERSON], [PERSON] у зв'язку з відмовою потерпілих від приватного обвинувачення та відсутністю претензій до батьків [PERSON] і відповідно за заяв [PERSON] та [PERSON] з цих же підстав. Суд зауважує, що в межах розслідування даних кримінальних проваджень не встановлено винність тієї чи іншої особи у скоєнні даних кримінальних правопорушень, постанови про закриття кримінальних проваджень не оскаржені та не скасовані і закриті у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з наведених норм, суд вважає, що обставини на які посилається позивачка, як на підставу заявленого позову, мають вирішуватись у кримінально-процесуальному порядку чи у справі про адміністративне правопорушення в яких і має встановлюватись винність чи невинність особи, оскільки в даному порядку винність [PERSON] у заподіянні тілесних ушкоджень [PERSON] не встановлено, тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Доводи позивачки [PERSON] з приводу привселюдного приниження та висловлення образ на адресу її доньки відповідачкою [PERSON] спростовуються показаннями свідків [PERSON] (вчитель) та [PERSON] (соціальний педагог), які були присутні у момент появи [PERSON] у школі і вказали на відсутність образ з її боку, стверджували, що остання вела себе по відношенню до [PERSON] коректно та не зазначала відомості про стан її здоров`я. Дійсно, між дітьми відбулась ситуація, внаслідок якої обидві дівчинки отримали тілесні ушкодження, при цьому донька позивачки намагалася відрізати волосся [PERSON] саме зазначаючи на таку поведінку [PERSON] відповідачка зазначила, що дівчинці не місце серед інших дітей. Також свідок [PERSON] (бабуся [PERSON]) вказала, що вона прибула на місце конфлікту після його закінчення і вона не чула висловлення образ на адресу її онуки відповідачкою [PERSON] Знає про негативні висловлювання лише зі слів [PERSON] Свідок [PERSON] (психолог школи) вказала, що висловлення образ на адресу [PERSON] відповідачкою [PERSON] вона не чула, конфлікту з цього приводу не було. До показів свідків [PERSON], [PERSON] суд ставиться критично, оскільки вони особисто не були присутні ані при виникненні конфлікту, ані після цього. Обізнані про події лише зі слів третіх осіб. Щодо посилань позивачки на розголошення відповідачами відомостей про стан здоров`я її доньки, то суд зазначає, що по-перше факт здійснення розголошення таких відомостей не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а по-друге позивачкою самостійно надавалися відомості щодо стану свого здоров`я та стану здоров`я її доньки, які ще до виникнення конфлікту були опубліковані у друкованих ЗМІ, копії яких містяться в матеріалах справи. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. (ст. 1166 ЦК) Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167ЦК). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. зі змінами від 25.05.2001р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, ні в самій позовній заяві, ні в судовому засіданні позивачка не обґрунтувала свої доводи, і не надала доказів щодо заподіяння їй відповідачами, чи то їх донькою моральної та матеріальної шкоди. Суд не бере до уваги медичну документацію, яка вказує на звернення доньки позивачки до лікарів з приводу скарг на здоров'я, з тих підстав, що останньою не доведено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed