Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування кімнатами №30, 31 в будинку №123-а по вул.Чорноморського козацтва у м.Одесі, вселити її у вказану квартиру та зобовязати відповідачів не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою №30, 31 в будинку №123-а по вул.Чорноморського козацтва у м.Одесі. Також позивачка просила виселити відповідачів із вказаного житла та зняти їх з реєстрації місця проживання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що отримала дане житло згідно посвідчення на право зайняття житлової площі в сімейному гуртожитку №461 від 10.06.1982 року, з того часу зареєстрована за даною адресою та постійно проживала в одній кімнаті з сином [PERSON], в іншій кімнаті мешкали дочка [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON]. Посилаючись на створення відповідачами нестерпних умов для сумісного проживання, позивачка вказує на вимушеність залишення разом з сином даного житла та проживання на даний час за іншою адресою, та після звернення дочки з позовом про визнання її втратившою право користування, прийняття судом відповідного рішення, що було скасоване, позивачка звернулась з даним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 14.09.2017 року відкрито провадження у справі, відповідачка [PERSON] надала до суду письмовий відзив, інші відповідачі відзиви не надавали. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] заявлений позов підтримали та просили вимоги задвольнити повністю, відповідач [PERSON] заявив про визнання позову повністю та вважав, що мати самостійно вирішує, як розпорядитися житлом, яке вона отримувала. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] вимоги не визнали та вважали їх безпідставними, просили у позові відмовити повністю. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідка [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка постійно проживала і зареєстрована у квартирі №30, 31 в буд. № 123 «А», по вул.Чорноморського козацтва в м.Одесі, що належить місцевій раді, право користування виникло згідно посвідчення на право зайняття житлової площі в сімейному гуртожитку №461 від 10.06.1982 року, що було видане позивачці на підставі Рішення Ленінського райвиконкому Одеської міськради, разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] Спірна квартира складається із двох кімнат: №30 та №31, в одній із яких проживала позивачка [PERSON] та її син і брат відповідачки - [PERSON], який є інвалідом 3-ї групи, в іншій кімнаті мешкали дочка позивачки [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON]. У звязку із труднощами спільного поживання, [PERSON] та її син [PERSON] вимушено переїхали в інше місце проживання, адресу якого суду не назвали, де позивачка здійснює догляд за сином - [PERSON] Разом з тим, [PERSON] перешкоджає позивачці у проживанні в кімнаті з посиланням на те, що вони не мають права закривати свою кімнату, оскільки квартира в натурі не розподілена. Згодом відповідачка [PERSON] змінила двері і замок у кімнаті, в якій мають проживати позивачка з сином, що стало перешкодою в користуванні ними спірною квартирою. Зазначені обставини встановлені Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.08.2017 року та у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Свідок [PERSON], котра мешкає у сусідній парадній цього ж будинку, підтвердила обставини проживання сторін у вказаному житлі, суперечки матері з дочкою, повідомила, що позивачка з сином не проживає у квартирі близько чотирьох років. Таким чином, позивачка на протязі тривалого часу користувалася спірним житлом, вимушено його залишила і не втратила звязок з ним. Посилання відповідачів на ту обставину, що після проголошення Рішення апеляційного суду вони передали ключі від кімнати позивачці та [PERSON] не підтверджуються жодним доказом та є суперечливими, оскільки сама відповідачка [PERSON] повідомила про встановлення двох замків у дверях і передання позивачці з сином одного, що в цілому унеможливлює вільний доступ до кімнати. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частина 1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Таким чином, встановлені у судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивачка безперешкодно тривалий час проживала у спірному житловому приміщенні, вимушено його залишила, однак не втратила звязок з ним, зі сторони відповідачів [PERSON] існують перешкоди у можливості користування житлом, тому вимоги в частині визнання права користування, вселення та зобовязання відповідачів (за виключенням відповідача [PERSON], котрий не проживає у квартирі та не може перешкоджати позивачці), - підлягають задоволенню. Щодо вимог позивачки про виселення відповідачів із вказаного житла та зняття їх з реєстрації місця проживання, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст.116 Житлового Кодексу України, на яку посилається позивачка, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З боку позивачки суду не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на підстави предявленого позову у цій частині. Крім того, суд звертає увагу, що зняття осіб з реєстрації є похідною вимогою від вимоги про виселення та не вирішується у судовому порядку. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: partial