Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вона зазначила , що 12 липня 1986 року вона уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрований Вовчинецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області по актовому запису № 5. Після реєстрації шлюбу вона прийняла прізвище чоловіка -[PERSON], дошлюбне прізвище - Ткачук. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей, які в даний час вже повнолітні. Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 7 грудня 2015 року шлюб між нами розірвано. Під час шлюбу вона з відповідачем придбали 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями під номером 16, що знаходиться по вул. Грушевського в місті Козятині Вінницької області. Купівля будинку була здійснена відповідно до договору купівлі-продажу від 18 лютого 2003 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу, укладеного між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем (від імені якого діяла [PERSON]). Будинок було придбано за 11 000 гривень. Таким чином, 1/2 частина будинку є їхньою спільною сумісною власністю. В даний час у їхньому спільному будинку проживає відповідач. А вона з молодшими сином змушена знімати квартиру, так як жити спільно вони не можуть. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У звязку з тим, що частина житлового будинку була придбана ними в період шлюбу, вона є їхньою спільною сумісною власністю, а в добровільному порядку провести розподіл вони не можуть, тому змушена звертатися до суду з заявою про розподіл будинковолодіння. Позивачка в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, однак від неї надійшла заява , в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить справу розглядати в її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, однак, надіслав заяву, в якій позов визнає і просить справу розглядати в його відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання позову відповідачем необхідно прийняти, оскільки це не суперечить закону і не порушує чиїх -небудь прав та інтересів. Так, судом встановлено, що 12 липня 1986 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], який зареєстрований Вовчинецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області, за актовим записом № 5 ( а.с.5). Після реєстрації шлюбу вона прийняла прізвище чоловіка [PERSON]. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей, які в даний час вже повнолітні. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 7 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано . Під час шлюбу сторони придбали 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями під номером 16, що знаходиться по вул. Грушевського в місті Козятині Вінницької області. Купівля 1/2 частини будинку була здійснена відповідно до договору купівлі-продажу , посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області 18.02.2003 року, зареєстрованого у Вінницькому бюро технічної інвентарізації 29.05.2003 року за реєстром №814 ( а.с.4,18 ). У звязку з тим, що частина житлового будинку була придбана сторонами в період шлюбу, вона є їхньою спільною сумісною власністю, а в добровільному порядку провести розподіл сторони не можуть, тому позивачка змушена була звертатися до суду з а захистом своїх прав . Відповідно до ст. 60 СК України , майно набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання , ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу) Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна , що належить їм на праві спільної сумісної власності , незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст. 70 СК України , у разі поділу майна , що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя , частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому суд приходить до висновку, що 1/2 частина спірного будинку набута подружжям за час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності На підставі наведеного,

Outcome: approved