Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що між нею та ПАТ «УкрСиббанк» 23.03.2007 року було укладено кредитний договір №11132232000. 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали між собою договір факторингу №1, за яким в тому числі від банку до товариства було передано право вимоги за кредитним договором №11132232000 від 23.03.2007 року, укладеним з [PERSON] Про це позивачка дізналася у квітні 2015 року, отримавши відповідь ТОВ «Кей-Колект» від 14.04.2015 року на адвокатський запит, направлений в інтересах [PERSON] адвокатом Пустовим М.В. Позивачка вважає відступлення прав вимоги за укладеним з нею кредитним договором таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. За вказаним кредитним договором кредит був наданий [PERSON] у іноземній валюті - доларі США. Національний банк України не надавав ТОВ «Кей-Колект» генеральну та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій у період з 01.10.2011 року по 23.10.2015 року. На думку позивачки, спірний договір факторингу не відповідає вимогам ст.1079 ЦК України, згідно з якою фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, а ТОВ «Кей-Колект» такими не є. Також ТОВ «Кей-Колект», не маючи правового статусу фінансової установи, не вправі надавати фінансові послуги, а саме факторингу. Крім того, позивачка вважає, що ТОВ «Кей-Колект» не вправі вимагати від третіх осіб виконання існуючих або майбутніх зобов'язань за кредитними договорами, укладеними у іноземній валюті (сплати тіла кредиту, процентів, інших платежів), оскільки у товариства відсутня генеральна чи індивідуальні ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, які є обов'язковою підставою для проведення таких операцій. Позивачка зазначає, що спірний договір факторингу №1 від 12.12.2011 року не відповідає вимогам частин першої та другої ст.203 ЦК України, що має наслідком недійсність положень даного договору у частині уступки ТОВ «Кей-Колект» прав вимоги за кредитним договором №11132232000 від 23.03.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] Позивачка просить визнати недійсними положення договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», які передбачають передачу прав вимоги за кредитним договором №11132232000 від 23.03.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], на користь ТОВ «Кей-Колект», а саме: положення п. №1256 додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011 року. В судовому засіданні представники позивачки підтримали позовні вимоги з тих же підстав, просили позов задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Представник ТОВ «Кей-Колект» також подав заяву про застосування до вимог позовної давності. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Як встановлено в судовому засіданні, 23.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (тепер ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11132232000 (а.с.6-13-копія договору), за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 820 000 доларів США на строк до 23.03.2022 року, а позичальник зобов'язується повернути кредитні кошти, сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. 23.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11132232000 від 23.03.2007 року (а.с.14-16), якою встановлений новий графік погашення кредиту. 07.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №11132232000 від 23.03.2007 року (а.с.17-18), якою деякі пункти договору викладено в новій редакції та доповнено договір розділом 12. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1 (а.с.20-24), відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язується передати у власність ТОВ «Кей-Колект», а ТОВ «Кей-Колект» - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку 1 до цього договору (п.1.2. договору факторингу). Згідно з даними витягу з додатку №1 до вищезазначеного договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги щодо кредитного договору №11132232000 від 23.03.2007 року, укладеного з [PERSON], - позиція №1256 (а.с.86). Листом за вих. 12-22/26983 від 15.12.2011 року (а.с.87) ПАТ «УкрСиббанк» повідомлено позивачку про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги, заміну кредитора у зобов'язанні та факторинг за договором факторингу №1 від 12.12.2011 року. [PERSON] також повідомлялась про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за укладеним з нею кредитним договором листом ТОВ «Кей-Колект»- №135-173-73 від 13.05.2015 року (а.с.119). Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ч. 1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.ч.2, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи, договір факторингу №1 від 12.12.2011 року підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками. Представники позивачки в судовому засіданні зазначали, що право вимоги до ТОВ «Кей-Колект» не перейшло, відповідачами докази щодо цього не надані. Проте, з такими доводами погодитись не можна, оскільки відповідачами надані копії акту приймання-передачі документації (а.с.171-175), акту приймання-передачі прав вимоги (а.с.85), копія платіжного доручення від 12.12.2011 року про оплату суми фінансування, що свідчить про виконання сторонами договору факторингу пунктів 2.1. - 3.2. договору факторингу (а.с.93). Оригінали вказаних документів оглянуті в судовому засіданні. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що договір факторингу був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства. Представники позивачки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаються на те, що ТОВ «Кей-Колект» не отримувало ліцензії на здійснення валютних операцій і тому, оскільки кредитні кошти були надані позивачці в іноземній валюті, оскаржуваний договір факторингу є недійсним. Такі доводи суд вважає необґрунтованими з огляду на таке. Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №732 від 08.12.2011 року ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка має право без отримання ліцензії та/або дозволів здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг (а.с.63-64). А тому суд вважає необґрунтованими доводи представників позивачки про те, що ТОВ «Кей-Колект» не має відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки відповідно до вищевказаного свідоцтва діяльність ТОВ «Кей-Колект» відповідає положенням п.11 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а положеннями ст.5 цього Закону не встановлено обов'язку для фінансової установи здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Крім того, слід зазначити, що кредит [PERSON] надавався ПАТ «УкрСиббанк», а ТОВ «Кей-Колект» лише здійснює операції факторингу, на що має відповідний дозвіл. З огляду на викладене, суд вважає, що представниками позивачки не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні договору факторингу в частині передачі права грошової вимоги до [PERSON] Щодо застосування позовної давності, про що просив ТОВ «Кей-Колект», то, на думку суду, трирічний строк звернення до суду позивачкою не пропущений, адже з матеріалів справи вбачається, що про укладення договору факторингу вона могла дізнатися у жовтні 2013 року після проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна в рахунок погашення боргу за кредитним договором (а.с.43-51-копія рішення суду), а даний позов подала до суду 30.06.2016 року За таких підстав позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 512, 514, 516, 1077, 1079 ЦК України,

Outcome: dismissed