Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] спільною власністю подружжя, визнати часткового недійсним договір дарування від 11 жовтня 2012 року, відповідно до якого відповідач подарував [PERSON] зазначену частину житлового будинку, а також розділити майно, що набуто під час шлюбу з відповідачем, виділивши їй 19/100 частин зазначеної вище частини житлового будинку. В поданому до суду позові позивачка посилається на те, що з відповідачем у справі вона зареєструвала шлюб 20 червня 2007 року. ЇЇ чоловік на підставі договору дарування від 04 жовтня 2010 року був власником 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. За час спільного проживання з відповідачем вартість зазначеної частини житлового будинку значно збільшилася за рахунок того, що вона разом з відповідачем за спільний рахунок робили в належній йому частині житлового будинку ремонт. У травні 2013 року їй стало відомо, що відповідач здійснив відчудження належної йому частини житлового будинку, яку вона вважає спільною власністю подружжя, подарувавши її [PERSON], але вона не давала своєї згоди на вчинення такого правочину, що стало причиною для її звернення до суду. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити, з підстав, що зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. При цьому відповідно до письмової заяви відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] також звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог - [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги не визнали, пояснивши, що причиною для звернення позивачки до стало те, що на розгляді суду знаходиться справа предметом спору у якій є земельна ділянка на якій розташований житловий будинок. Весь час позивачка проживала разом з відповідачем та їй було відомо про вчинення ним правочину щодо відчудження належної йому частини житлового будинку. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання позову відповідачем суперечить закону та може порушити право власності [PERSON], тому позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено 20 червня 2007 року (а.с. 8). Згідно копії договору дарування від 11 жовтня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар належні [PERSON] 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Право власності [PERSON] зареєстровано КП «Арцизьке БТІ» 26 жовтня 2012 року (а.с. 9, 55 - 58). Свідки [PERSON] та [PERSON] дали суду пояснення про те, що до будинку приходили вже коли в ньому мешкала [PERSON] і до квартири не заходили, тому не можуть розповісти який ремонт проводився в цій частині будинку колишнім власником [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що проживає в сусідній частині будинку і він не бачив щоб подружжя [PERSON] проводили в своїй частині будинку який-небудь ремонт. Свідок самостійно ремонтував крівлю будинку та проводив інші ремонтні роботи для підтримання нормального стану будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] дали суду пояснення про те, що є добрими знайомими позивачки [PERSON] та бачили як подружжя [PERSON] завозили будматеріали до своєї частини будинку та проводили частковий ремонт квартири, готували її для проживання дітей. Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але за зазначеною нормою майно, яке належало одному із подружжя, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Для застосування правил, передбачених ч. 1 ст. 62 СК України, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту нерухомості, його якісних характеристик, зокрема, як житлового будинку (його частини). Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Позивачка як на підставу заявлених позовних вимог посилалася на те, що вартість 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS], які прийняв у дар її чоловік [PERSON] за договором дарування від 04 жовтня 2010 року, становила 12 542,66 гривень про що зазначено у самому договорі, а на час укладення оспорюваного договору вартість зазначеної частини нерухомого майна станом на час укладення договору дарування від 11 жовтня 2012 року відповідно до якого [PERSON] подарував належну йому частину житлового будинку, становила 46 694,00 гривень. На думку суду позивачкою не доведено, що частина будинку, що належала [PERSON] на підставі договору дарування істотно збільшилася у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вартості будинку станом на час вирішення спору як у стані, який існував до здійснення поліпшень (тобто без їх врахування ), так і після них. Позивачкою не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірної частини будинку. Також позивачка не надала суду належних доказів, що за рахунок її коштів проводився саме капітальний ремонт частини будинку, а не поточний ремонт. Клопотання про призначення експертизи з метою встановлення збільшення вартості нерухомого майна внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, ні позивачкою, ні її представником не заявлялися, а суд виходячи з принципу змагальності та диспозитивності судового процесу не вправі з власної ініціативи призначати таку експертизу. Показання свідків, на які посилалася позивачка та її представник не можуть бути визнані судом належними доказами в розумінні ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, оскільки з цих показань не можливо встановити розмір вартості, на який збільшилася спірна частина будинку. А свідок [PERSON] взагалі пояснив суду, що проживає в сусідній частині будинку і не бачив щоб подружжя [PERSON] проводили в своїй частині будинку який-небудь ремонт, він самостійно ремонтував крівлю будинку та проводив інші ремонтні роботи для підтримання нормального стану будинку. Таким чином, за відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості частини будинку відсутні і підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю, а зрештою, і для задоволення позову. Виходячи з того, що позовні вимоги про визнання часткового недійсним договору дарування від 11 жовтня 2012 року, відповідно до якого відповідач подарував [PERSON] 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS], а також розділ майна, що набуто під час шлюбу з відповідачем, та виділення їй 19/100 частин житлового будинку [ADDRESS] є похідними від позовної вимоги про визнання 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] спільною власністю подружжя, в задоволенні якої позивачці відмовляється, то ці вимоги задоволенню також не підлягають. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим [PERSON] в позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed