Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом та в його обґрунтування зазначила, що після смерті її бабки [PERSON], яка померла 28.05.1977 року, відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки домоволодіння №229 по вул. Торговій у м. Маріуполі. На час її смерті з нею в будинку проживали її чоловік [PERSON], сини [PERSON] та [PERSON], дочка [PERSON] із своєю сімєю. Вказані особи прийняли спадщину померлої шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Факт прийняття спадщини [PERSON] підтверджується також рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 12.12.1988 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування від 06.10.1981 року, визнання права на спадщину на 1/8 частину житлового будинку, під час ухвалення якого встановлений факт прийняття спадщини всіма спадкоємцями після смерті [PERSON], у тому числі дочкою [PERSON], у рівних частках по 1/8 частині домоволодіння. Проте [PERSON] належним чином не оформила свої спадкові права, свідоцтва про право на спадщину не отримала. 06.10.1981 року дід позивачки подарував 7/10 частини домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі своєму сину [PERSON], однак вищевказаним рішенням суду від 12.12.1988 року договір дарування визнаний частково недійсним. Інші 3/10 частини домоволодіння належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.06.1985 року після смерті батька [PERSON], який помер 27.11.1984 року. У 2009 році [PERSON], який помер 30.12.2014 року, подарував своїй дружині [PERSON], відповідачці по справі, 7/8 часок вказаного домоволодіння, проте нотаріусом невірно вирахувана частка дарувальника [PERSON], оскільки не враховано, що право власності на 1/8 частину спірного домоволодіння за рішення суду від 12.12.1988 року визнане за [PERSON] та встановлено, що спадкоємцем на 1/8 частину домоволодіння є, поряд з іншими спадкоємцями, [PERSON] У звязку з цим [PERSON] міг подарувати [PERSON] лише 6/8 частин спірного домоволодіння, а тому зміст договору дарування суперечить нормам закону, що є підставою для визнання його частково недійсним. 27.01.1996 року померла [PERSON], мати позивачки, яка за життя не оформила право власності в порядку спадкування на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі. Після смерті матері позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. У звязку з наведеним просить визнати за [PERSON], яка померла [INFO], право власності на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі в порядку спадкування після смерті [PERSON]; визнати частково недійсним договір дарування 7/8 частин домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі, укладений 10.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Позивачка надіслала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання позов підтримав повністю та пояснив, що [PERSON] не знала про існування рішення суду від 12.12.1988 року і не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, скільки не знала законів. Проте вона мешкала разом з матірю [PERSON] на час смерті, а тому фактично прийняла спадщину. Позивачка [PERSON] також після смерті матері [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки не зверталася до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини, вона володіла та керувала ощадними рахунками матері. Також позивачка не знала, що її мати [PERSON] є спадкоємицею 1/8 частини домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі, а дізналася про це лише після смерті дядька [PERSON], коли в липні 2015 року ознайомилася з матеріалами іншої цивільної справи в суді. На час смерті матері [PERSON] позивачка не була зареєстрована разом з нею, проте фактично проживала зі спадкодавицею. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що за життя [PERSON] не претендувала на спадщину після смерті батьків [PERSON] та [PERSON], а тому й позивачка не має права на спадщину у вигляді частини спірного домоволодіння. Також просила суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Третя особа надала заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правові відносини. Згідно із копіями свідоцтв про народження та укладення шлюбу [PERSON] є донькою [PERSON], яка в свою чергу є донькою [PERSON] та [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла 27.01.1996 р. 16.02.2016 р. [PERSON] отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №276) після смерті матері [PERSON] на спадщину у вигляді грошового вкладу у ПАТ «Державний ощадний банк «України». Проте у видачі аналогічного свідоцтва на 1/8 частку домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі [PERSON] нотаріусом було відмовлено відповідною постановою від 18.02.2016 р. №75/02-31, оскільки не було надано правовстановлюючих документів на дане спадкове майно. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був власником 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі на підставі договору дарування №1-8691 від 06.10.1981 р., укладеного з [PERSON], та 3/10 часток цього ж домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-4900 від 21.06.1985 р. після смерті [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.12.1988 р. визнано частково недійсним договір дарування 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі №1-8691 від 06.10.1981 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 1/8 частку спірного домоволодіння (в подальшому власником даної частки стала [PERSON] на підставі договору дарування №127 від 29.01.2004 р.). В свою чергу, [PERSON] за посвідченим 10.09.2009 р. приватний нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №1176 договором дарування подарував належні йому 7/8 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі [PERSON] Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто законом проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та перешкоджати здійсненню їх обов'язків. Оскільки договір дарування 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі №1-8691 від 06.10.1981 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], визнаний недійсним лише відносно 1/8 частки вказаного домоволодіння за позовом [PERSON], то в іншій частині він є правомірним. [PERSON] ж не оспорювала даний договір дарування з метою визнання теж за собою права власності на 1/8 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері. Окрім того, згідно мотивувальної частини рішення суду від 12.12.1988 р. вона взагалі не предявляла претензій до договору дарування від 06.10.1981 р. та на частку матері у спадщини не претендувала. Не визнавався цей договір дарування недійсним у судовому порядку й [PERSON] Таким чином, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] договір дарування від 10.09.2009 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] стосовно 7/8 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі,не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його частково недійсним згідно ст.ст.215, 217 ЦК України не мається. У звязку з цим похідні позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/8 частку спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері також задоволенню не підлягають, оскільки таке право не належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, як цього вимагає ст.1218 ЦК України. Окрім того, суд зазначає, що відповідно до приписів частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте, звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності за померлою [PERSON], позивачкою у даному випадку невірно обрано спосіб захисту, що тягне за собою відмову у позові і в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed