Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача компенсацію вартості неподілених та невідокремлених речей в квартирі [ADDRESS], а саме: металопластикових конструкцій на суму 9302 грн. 54 коп.; встановлення газового лічильника на суму 425 грн. 04 коп.; встановлення вхідних дверей на суму 675 грн., залишивши у власність відповідачу балконні блоки, влаштовані в кімнаті та на балконі. Також позивачка просить стягнути з відповідача компенсацію за сплачені нею комунальні послуги з теплопостачання на суму 1828 грн. 11 коп., з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій на суму 948 грн. 88 коп. та судові витрати по справі. В судове засідання позивачка не зявилась, будучи належним чином повідомлена про час розгляду справи. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що з 1979 року позивачка із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 17.12.20110 року. Під час їхнього сумісного шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Рішенням цього ж суду від 23.12.2011 року за відповідачем було визнано право власності на ? частину вищевказаної квартири. Дане право власності на нерухоме майно відповідач зареєстрував 06.02.2013 року. В подальшому рішенням суду від 09.07.2015 року між сторонами було поділено дану квартиру. При цьому в даній квартирі, ще до визнання права власності за відповідачем, позивачкою за власні кошти було проведено ремонт. При цьому сторони однією сімєю не проживали з 2009 року, даний факт встановлений судом в рішенні про розірвання шлюбу. Заміну старих деревяних вікон на металопластикові, встановлення газового лічильника та заміну вхідних дверей позивачка провела в 2010 році за свої особисті кошти, які отримала від продажу успадкованої квартири в м.Дніпрорудне. Оскільки відповідач набув право власності на частину вищевказаної квартири з 06 лютого 2013 року, то саме з цього часу з нього слід стягнути на користь позивачки витрати за надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкової території товариством «Комфорт-Мелітополь» за період з 01.02.2013 року по 31.12.2014 рік в сумі 1897,77 грн., з яких 948,88 грн. сплачено позивачкою за відповідача. За теплопостачання позивачка сплатила 3656,22 грн., з яких 1828,11 грн. це кошти сплачені позивачкою за відповідача. Крім того, представник позивачки просить поновити пропущений строк для звернення до суду. Причину пропуску строку зазначає наявність рішення суду, яким після розірвання шлюбу спірне майно належало документально лише позивачці. В подальшому 23.12.2011 року винесено рішення суду, яким за відповідачем було визнано право власності на частину квартири. Рішення набрало законної сили 18.07.2012 року. А державна реєстрація нерухомого майна відповідачем проведена лише 06.02.2013 року. Крім того, рішенням суду від 09.07.2015 року дану квартиру було поділено між сторонами. Тому, саме з цього часу у позивачки виникло право звернутися із відповідними позовними вимогами. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що весь ремонт у квартирі проведений позивачкою в період шлюбу, їх сумісного проживання та на сумісні кошти подружжя. В той час, з 12.12.2009 року він знаходився в реанімаційному відділенні лікарні з інсультом і тому за станом здоровя не міг контролювати проведення ремонту в квартирі. Тоді всіма питаннями, повязаними з ремонтом в квартирі займалася позивачка, але кошти були сумісні. Шлюб позивачка розірвала з ним таємно, судом було винесено заочне рішення, він про це навіть не знав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що причина пропуску строку звернення до суду позивачкою не є поважною. Доводи позивачки про те, що сторони не проживали сумісно у 2009 році є неправдивими, оскільки у той період часу в даній квартирі проживав їхній син із жінкою, а вони самі з вересня 2009 року жили за іншою адресою по вул.Орджонікідзе, 73 в будинку матері відповідача. Крім того, позивачка раніше вже зверталася з позовом про стягнення понесених витрат на ремонт квартири, який ухвалою суду від 23.12.2011 року залишено без розгляду. Тому, представник відповідача вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності без поважних причин і просить в позові відмовити. А що стосується витрат на комунальні послуги, то позов він не визнає у звязку з тим, що позивачка чинила перешкоди відповідачеві у користуванні квартирою і він вселився в спірну квартиру за рішенням суду лише в 2015 році. Суд, вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 17 грудня 2010 року був розірваний /а.с.7/. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та відповідним договором /а.с.13, зворот, 14-15/. Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 23 грудня 2011 року за відповідачем визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS], право власності на яку останнім зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності /а.с.8, 9/. Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 09 липня 2015 року відповідач [PERSON] був вселений у дану квартиру та встановлено порядок її користування /а.с.10-12/. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються сторонами. Під час розгляду справи представник відповідача наполягав на застосуванні до вимог позивачки строку позовної давності та відмові у позові у звязку із її спливом. Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В процесі розгляду справи представник позивачки просив поновити строк звернення до суду із позовом. При цьому посилався на те, що ремонт в квартирі був проведений позивачкою в період 2010 року, коли сторони сумісно не проживали, про що встановлений факт в рішенні суду від 17 грудня 2010 року. Також зазначає, що кошти на проведення ремонту належали особисто позивачці, оскільки в той час нею була продана успадкована квартира в м.Дніпрорудне. До того ж він зазначає, що право звернення із позовом до суду у позивачки виникло лише 06.02.2013 року, тобто з моменту коли відповідач у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на частину квартири. Однак, з таким твердженням погодитися не можна виходячи з наступного. Відповідно до ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи 17 травня 2011 року позивачка зверталася до суду із зустрічним позовом до відповідача про стягнення витрат, понесених на ремонт квартири. Предмет позову був той же і докази вона надавала ті ж, що і за цим позовом. Однак, ухвалою суду від 23 грудня 2011 року дану позовну заяву було залишено без розгляду. Дана ухвала суду набрала законної сили /а.с.40-48/. Таким чином, вже тоді [PERSON] вважала, що її право порушено в цій частині. Статтею 265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. До суду ж позивачка повторно звернулася лише 22 жовтня 2015 року, а тому, причина пропуску строку звернення до суду не є поважною. Відповідно до ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення витрат на ремонт квартири та встановлення газового лічильника, а тому, в цій частині позову слід відмовити. Суд вважає, що стягненню підлягають витрати на утримання будинку та прибудинкової території, а також витрати на сплату послуг з теплопостачання за період з 01.02.2013 року по 31.12.2014 рік, в межах заявленого позивачкою в позові строку. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняє мешканців квартири від обовязку оплати комунальних послуг, оскільки в силу вимог ст. 162 ЖК України наймач (власник) зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Таким чином, відповідач, як співвласник ? частини квартири, зобов'язаний нести витрати по сплаті з утримання будинків і прибудинкової території та з теплопостачання. При цьому, пояснення відповідача про те, що позивачка чинила йому перешкоди в користуванні належною йому частини майна і він не мав можливості ним користуватись, у даному випадку не має значення, оскільки відповідач у будь-який спосіб мав право ставити питання про усунення перешкод в користуванні його майном. Але, при цьому він не звільняється від обовязку утримувати своє майно. Саме витрати з утримання будинку та витрати на теплопостачання є витратами на утримання майна, у даному випадку ? частини квартири, що належить відповідачеві. Ні законом, ні договором відповідач не звільняється від утримання належної йому частини квартири. Як вбачається з долученої позивачкою виписки по картці особового рахунку №54042 за адресою: [ADDRESS] за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у період з 01.02.2013 року по 31.12.2014 рік нею було сплачено за надані ТОВ «Комфорт-Мелітополь» послуги в сумі 1988 грн. 14 коп. При цьому оплата за грудень 2014 року проведена не була і тому в розрахунок не береться. Таким чином половина суми, що підлягає стягненню на користь позивачки складає 1988,14 : 2 = 994,07. Крім того, [PERSON] за період з 01.02.2013 року по 31.12.2014 рік було сплачено за надані послуги з теплопостачання в сумі 3578 грн. 88 коп., на підтвердження чого в матеріалах справи наявна довідка ТОВ «Мелітопольські теплові мережі» /а.с.23-24 зворот/. Таким чином половина суми, що підлягає стягненню на користь позивачки складає 3578,88 : 2 = 1789,44. Загальна сума складає: 994,07 + 1789,44 = 2\~783,51 грн. Але, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Позивачка просить стягнути витрати на утримання будинку та витрати з надання послуг з теплопостачання у розмірі 2\~776,99 грн., а тому, позов підлягає задоволенню саме на цю суму. Суд вважає, що пояснення свідка [PERSON] у даному випадку суттєвого значення для вирішення спору не мають, а тому, не приймає їх до уваги. На підставі викладеного,

Outcome: partial