Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначила наступне. 10.05.2018 р. [PERSON] на підставі укладеного між сторонами договору позики отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 15.000 доларів США строком до 01.08.2018 р. Станом на день подання позову відповідач виконав свої зобов`язання лише частково, повернувши 4.600 доларів США. Залишок боргу у сумі 10.400 доларів США не повернуто, тобто відповідач порушив взяті на себе за договором зобов`язання. З урахуванням подальшого зменшення позовних вимог, посилаючись на часткове погашення боргу, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості з урахуванням 3 % річних у розмірі 9.012 доларів США та судові витрати. Представник позивача у судове засідання надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з урахуванням зменшення позовних вимог. Відповідач до судового засідання не з`явився, причину неявки суду не сповістив, про день і місце слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, відзиву до позовної заяви суду не надав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу на підставі матеріалів справи, за відсутності відповідача. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено наступне. 10.05.2018 р. [PERSON] на підставі укладеного між сторонами договору позики отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 15.000 доларів США строком до 01.08.2018 р., що підтверджується розпискою. Станом на день подання позову (серпень 2019 р.) відповідач виконав свої зобов`язання лише частково, повернувши 4.600 доларів США. В позовній редакції в первісній редакції позивачка просила стягнути залишок боргу в сумі 10.400 доларів США, а також 3 % річних за період з 01.08.2018 р. по 01.08.2019 р. в сумі 312 доларів США, всього 10.712 доларів США. Заперечень щодо суми боргу від відповідача не надійшло. Проте вже в період перебування справи у провадженні суду відповідач повернув позивачці 1.700 доларів США, і цей факт визнано уповноваженим представником позивачки. На підставі ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок 3 % річних здійснено станом на день подання позову, тому суд з ним погоджується. Спираючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц, суд вважає обгрунтованим стягнення боргу у валюті договору, тобто в доларах США, оскільки при отриманні валютної позики позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів, які б вказували на виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики, або спростування написання боргових розписок, суду відповідачем не надано, оригінал розписки зберігається у позивача та відповідачу, на підтвердження виконання зобов`язання, не повернуто, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення суми основного боргу за договором позики підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2695,67 грн. (за подання позову) і 384,20 грн. (за подання заяви про забезпечення позову), всього 3079,87 грн. Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 33000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Участь адвоката, який представляє інтереси позивачки у справі, і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги, розрахунком витрат на правову допомогу (у формі акту прийняття-передачі послуг за договором), квитанцією на суму 33000 грн. Відтак, враховуючи, що позивач підтвердив, що поніс витрати на професійну правничу допомогу, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, не надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, та/або їх необґрунтованості які підлягають розподілу між сторонами, то суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 33000,00 грн.

Outcome: approved