Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому, в остаточному варіанті (а.с.39) просить суд стягнути з відповідача на свою користь: - 1615,29 грн. заборгованість по заробітній платі; - 13 239,84 грн. - середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум за період з 15.06.2015р. по 20.08.2015р.; - 7 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що, з 19.05.2014р. по 15.06.2015р. вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 15.06.2015р. вона була звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, але, при цьому, відповідач не провів з нею повний розрахунок по заробітній платі, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 1615,28 грн. Враховуючи те, що, при звільненні їй не були виплачені усі суми, що належали їй до виплати, просить суд, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум у розмірі 13 239,84 грн., що утворився за період з 15.06.2015р. по 20.08.2015р. Також, посилаючись на ст.237-1 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заподіяну їй відповідачем моральну шкоду у розмірі 7000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, та, надавши суду письмові заперечення на позов (а.с.19-21, 44-47), суду пояснив, що, дійсно, при звільненні позивача, з позивачем не було проведено повний розрахунок по заробітній платі, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 1615,28 грн. Разом з цим, вказана заборгованість виникла з вини позивача, яка, будучи головним бухгалтером, навмисно при звільненні не нарахувала собі заробітну плату у повному обсязі, так як мала на меті у подальшому звернутися до суду із позовом про отримання середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати сум. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що, з 08.07.2015р. вона працює головним бухгалтером на підприємстві відповідача. Як головний бухгалтер може пояснити, що, проаналізувавши бухгалтерські документи відповідача, вона з'ясувала, що, на час звільнення позивача відповідач мав кошти на своїх рахунках, які, в свою чергу, не були витрачені на заробітну плату, оскільки заробітна плата не була нарахована позивачем. Вважає, що, заборгованість по заробітній платі позивача виникла через те, що, саме позивач, як головний бухгалтер, не нарахувала собі заробітну плату перед звільненням. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідка, вивчивши матеріали справи та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З наведених норм КзпП України випливає, що, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст. 117 КЗпП є склад правопорушення, який включає в себе два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. При цьому, затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне за собою обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно довідки, наданої відповідачем (а.с.50), на час звільнення позивача 15.06.2015р. заборгованість відповідача по заробітній платі позивача складала 1615,28 грн. Вказана обставина, а саме існування заборгованості по заробітній платі перед позивачем у розмірі 1615,28 грн., визнана відповідачем в ході розгляду справи. Спору про розмір сум, належних позивачу при звільненні, між сторонами не існує. Водночас, відповідач, у своїх запереченнях посилається на те, що, вина відповідача у невиплаті позивачу всіх сум при звільненні - відсутня, оскільки затримка розрахунку з працівником відбулась саме з вини позивача, як головного бухгалтера підприємства. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. В судовому засіданні суд, відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснив сторонам право звернутись до суду із заявою та клопотанням як про забезпечення та витребування доказів, так і про призначення судової експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань. Водночас, суд роз'яснив сторонам наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема наслідки не призначення в ході розгляду справи судово-бухгалтерської, або судово-економічної експертизи. Разом з цим, в ході розгляду справи ні заяв про забезпечення та витребування доказів, ні клопотань про призначення експертизи, сторонами заявлено не було. Дослідивши, таким чином, наявні у справі докази та, оцінивши їх у сукупності, суд, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, дійшов висновку, що, доводи відповідача щодо відсутності вини останнього у не проведенні повного розрахунку з позивачем при звільненні позивача є необґрунтованими, оскільки є не підтвердженими жодним належним та допустимим доказом, як то: висновком Територіальної державної інспекції України з питань праці; висновком судово-бухгалтерської, або судово-економічної експертизи; вироком у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, та іншими. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що, саме з вини відповідача мала місце затримка розрахунку при звільненні позивача, що, в свою чергу, є підставою для стягнення з відповідача як заборгованості по заробітній платі позивача, так і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.21 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п.8. Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки, наданої позивачем (а.с.6), середньоденна заробітна плата позивача становить 275,83 грн. Враховуючи положення п.8 Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 15.06.2015р. по 03.11.2015р. (час ухвалення рішення) складає: 275,83 грн. х (11+23+20+22+21+2) 99 (робочих дня за період з 15.06.2015р. по 03.11.2015р.) = 27 307,17 грн. Крім того, згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, позивачка посилається на те, що, через не проведення відповідачем повного розрахунку при її звільненні, їй було завдано моральних страждань, які вона оцінює у розмірі 7000 грн. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. - позивач суду не надала. Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи факт порушення відповідачем трудового законодавства, а саме порушення відповідачем встановлених законом строків виплати позивачу всіх сум, що належали позивачу при звільненні, суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, та, вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 800 грн. Враховуючи вищевикладене, та, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд, задовольняючи вимоги позивача частково, та, враховуючи, що, позивача звільнено від сплати судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК України вважає необхідним стягнути судовий збір на користь держави з відповідача, у розмірі, встановленому ст.4 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р., а саме: 487,20 грн. за подання до суду позовної заяви майнового характеру, та 1218,00 грн. - за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial