Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування своїх вимог вказала, що 14.02.2004 року було зареєстровано її шлюб з [PERSON]. Під час шлюбу, 08.11.2007 року ними було придбано житло квартиру [ADDRESS]. Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, та 12.11.2011 року позивачем було укладено новий шлюб, у звязку із чим вона змінила прізвище з «Галецька» на «Лобода». Договір купівлі-продажу та інші правовстановлюючи документи на спірну квартиру були оформленні на відповідача, але відповідач не визнає права власності позивача на спільну сумісну власність подружжя, а саме квартиру, не зважаючи на те, що обєкт нерухомості було придбано ними у шлюбі за спільні грошові кошти. У звязку із чим, позивач вважає, що вона, як власник майна, у відповідності до вимог ст.392 ЦК України, має право щодо визнання за нею права власності на частину квартири, оскільки це її право оспорюється та не визнається відповідачем, а тому просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та пояснили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали за спільні кошти нерухоме майно, а саме спірну квартиру, стосовно якої рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2015р. було встановлено, що вона була придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність, а таким чином даний факт не підлягає доказуванню. Через специфічний характер відносин, що склалися між сторонами, угоди про добровільний поділ даного майна не досягнуто. Відповідач оспорює та не визнає права спільної сумісної власності на квартиру позивача, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Крім того, представник позивача у судовому засіданні наголосив, що у відповідності до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р., позивач має право предявити позов про визнання її права власності, оскільки воно оспорюється та не визнається відповідачем, а оскільки цей позов пов'язаний з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позовні вимоги не поширюється правило про позовну давність, а тому заперечення відповідача та його представника проти позову, а саме в частині застосування строку позовної давності, є необґрунтованими. У звязку із чим просили заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні не визнали позовних вимог та просили у їх задоволені відмовити з наступних підстав. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано ще 15.05.2009 року, тобто з моменту розірвання шлюбу сплинуло більше 5 років. Позивач неодноразово, починаючи з 2010 року, зверталась до суду з позовними вимогами майнового характеру, де предметом спору була вказана квартира [ADDRESS]. Пропуск строку позовної давності встановлено також в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2015р. Враховуючи вимоги ст.ст.257,267 ЦК України, де зазначено, що наслідками спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просили у задоволенні позову відмовити з вказаних підстав. Вислухавши пояснення відповідача, представників позивача та відповідача, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14.02.2004 року Виконкомом Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище після одруження «Галецька» (а.с.6), який було розірвано на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.03.2009р. (а.с.13-14) та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 15.05.2009р., актовий запис №79 (а.с.15). 12.11.2011 року позивачем було зареєстровано шлюб з [PERSON], у звязка із чим нею було змінено прізвище на «Лобода», що вбачається з ксерокопії паспорту позивача (а.с.19). Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.11.2007 року [PERSON] придбав квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9) та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Вишгородським БТІ 08.11.2007 року було зареєстровано право власності на дану квартиру за [PERSON] (а.с.10-12), що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.01.2016р. (а.с.83 84). Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2015 року у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було відмовлено, але даним рішенням було встановлено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність (а.с.16-18). Таким чином, суд вважає такими, що не підлягають доказуванню, у розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, а саме те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, як визначено ст.321 ЦК України. Право спільної власності виникає з підстав не заборонених законом, ч.3 ст.355 ЦК України. Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Під час судового засідання представник позивача наголошував на тому, що відповідачем оспорюється та не визнається право власності позивача [PERSON], на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та саме це спонукало позивача звернутися до суду за захистом свого права. Відповідач [PERSON] та його представник не заперечували проти того факту, що дійсно відповідачем оспорюється та не визнається право позивача на частину спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд вважає встановленими ті обставини, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та останнім оспорюється та не визнається право власності позивача на частку спірної квартири, що у розумінні ст.392 ЦК України, є підставою для захисту права власності позивача. З урахуванням положень частини першої статті 15 ЦК України та статті 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки позови про визнання права власності, що предявляються на підставі ст.392 ЦК України, повязанні з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність, дана позиція також визначена у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р.. Відповідно до ст.72 СК України визначено, що частки майна дружини та чоловіка, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час судового засідання, відповідачем та його представником жодних заперечень з приводу розміру частки нерухомого майна, з приводу якого було заявлено вимоги, надано не було, як і доказів з приводу іншого розміру частки, що у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, повинно було доводитись саме сторонами по справі. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявності підстав для визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а також необґрунтованості заперечень відповідача та його представника про необхідність застосування строків позовної давності до даних вимог, оскільки суд вважає, що на дані правовідносин строк позовної давності не поширюється. Також, на підставі ст.88 ч.1 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, у звязку із чим з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесяти чотирьох) гривень.

Outcome: approved