Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою за №1 по вул.. Молодіжна в селі Сідлище, Коломийського району Івано-Франківської області. Вказала, що вона є власником квартири №1 по вул.. Молодіжна в селі Сідлище, Коломийського району Івано-Франківської області. В даній квартирі є зареєстрованим відповідач по справі [PERSON] Однак, відповідач протягом тривалого часу не зявляється і з квартири не виписується. В спірній квартирі не проживає, участі у її утриманні не приймає, не сплачує комунальні платежі, тому вона вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини,хоча про день,час і місце слухання справи був належним чином повідомлений,шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». Судом було зроблено запит до Коломийського районного відділу Міграційної служби України в Івано-Франківській області і отримано відповідь якою підтверджено місце реєстрації відповідача , яке зазначене в позовній заяві. До суду повернулись конверти з повістками, направлені на адресу відповідача з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». За таких обставин, у відповідності до ст.74 ч.5 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13.12.2011, суд вважає, що судовий виклик та судове повідомлення вручене відповідачці належним чином. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS], про що свідчить копія договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2010 року (а.с.4). В спірній квартирі на час укладення договору купівлі-продажу був також зареєстрований відповідач, який пообіцяв виписатися в добровільному порядку (а.с.8). Однак, відповідач протягом тривалого часу не зявляється і з квартири не виписується. На даний час в спірній квартирі зареєстрований відповідач, який фактично з січня 2010 року і по даний час в даній квартирі не проживає і не бажає знятися з реєстрації в добровільному порядку, місце перебування відповідача з того часу невідоме. Позивачці не відомо де проживає відповідач, у спірну квартиру він не повертався, по місцю своєї реєстрації не зявлявся і з нею не зустрічався, не виконував обовязків по оплаті комунальних платежів, ремонту і інше. Реєстрація відповідача в даній квартирі створює незручності позивачці, оскільки вона не може скористатися своїм правом на оформлення субсидії, а це їй, як людині пенсійного віку, створює проблеми та значні витрати. Факт реєстрації в погосподарських книгах відповідача в квартирі позивачки підтверджується довідкою Сідлищенської сільської ради від 17 червня 2015 року №191/02-34. Актом від 17 червня 2015 року зазначено,що відповідач на час проведення перевірки комісією, в квартирі позивачки був відсутній. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2010 року відповідач не проживає в спірній квартирі. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованим в ній, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у квартирі відсутні будь-які його речі. Крім того, оскільки позивачка не домовлялися з відповідачем про його відсутність в квартирі понад шість місяців, відповідно він втратив право на користування житлом. Крім цього, відповідач не є членом сім`ї позивачки. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 [PERSON] України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. За таких обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність задоволення позову, оскільки відповідач, згідно матеріалів справи, з 2010 року в квартирі позивачки не проживає, не приймає участі у витратах по утриманню квартири, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає в поточних ремонтах. Відповідач не пов'язаний спільним побутом з позивачкою , не має з нею взаємних прав та обов'язків. Наведене підтверджується копією купівлі-продажу квартири, копією паспорта, довідкою про склад сімї від 17.06.2015 року, копією акту від 17.06.2015 року. На підставі ст.41 [PERSON] України, ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,319,321,322,386,391 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року та

Outcome: approved