Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя. В позові зазначила, що 22.06.2013 року вони уклав шлюб з відповідачем [PERSON] , який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції актовий запис № 279. 15.09.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя (№ 2897/15) шлюб між сторонами був розірваний. В період шлюбу вони з відповідачем придбали майно, а саме: 14/25 частин квартири [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, придбаного у шлюбі було задоволено частково, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] , кадастровий номер: 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194га.. В задоволенні іншої частини позову щодо визнання особистою власністю 14/25 частин квартири [ADDRESS] судом було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] та в цій частині прийнято нову постанову, якою визнано особистою власністю [PERSON] 14/25 часток квартири [ADDRESS] ». Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року (пр.№б1-37049св18) задоволена касаційна скарга [PERSON] , внаслідок чого скасована постанова Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року та залишено чинним Рішення Ленінського районного суду м, Запоріжжя 06.02.2018 року. Зазначені обставини є встановленими та у відповідності до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. В даному випадку, не викликає сумнів те, що правовий статус нерухомого майна - 14/25 часток квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2013 року,Р.№2833 - є спільним майном подружжя, так як придбане сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається зі змісту двостороннього правочину - Договору купівлі-продажу від 12.11.2013 року, Р.№2833, - «у відповідності до абзацу 2 пункта 5.7 Договору: «Купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини Покупця - [PERSON] викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 12.11.2013 року. Р.№2832...». У відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій зміст одностороннього правочину (заяви-згоди) був викладений на спеціальному бланку для нотаріальних дій, долучений приватним нотаріусом Задачиной Н.В. до наряду справ 02-03 при договорі купівлі- продажу та зареєстрований в реєстрі правочинів за номером Р.№2832...». Ці обставини, цей письмовий доказ свідчить про те, що встановлена презумпція набуття права спільної сумісної власності на майно подружжя - [PERSON] не спростована. Стаття 214 ЦК України гарантує особі, яка вчинила односторонній правочин, право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. За своєю природою правочин: згода-заява є юридичним фактом (ст.11 ЦК України), що являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто - є обставиною з якою закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних відносин. Зміст правочину-згоди полягає у тому, що один із подружжя (латентний власник) надає права іншому з подружжя (титульному власникові) згоду на придбання-відчуження спільного майна. Цією згодою латентний власник репрезентує титульному власникові іншу, у порівнянні з існуючою, міру належної поведінки, тобто надає титульному власникові нових прав. З концепції заяви-згоди як правочину випливає, що вже власне фактом надання згоди співвласник створює нові права в іншого співвласника у порівнянні із тими, якими інший співвласник був наділений раніше. Позивачка просить визначити рівними частки - відповідно по 1/2 у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на 14\\25 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] , яка придбана за Договором купівлі-продажу від 12.11.2013 року, Р.№2833. Визнати за [PERSON] право власності на 14\\50 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] . Представник позивача у судовому засідання підтримали позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання просив відмовити у задоволенні позову, та подав письмову заяву про застосування строків позовної давності. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 22.06.2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №279, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. 12.11.2013 року [PERSON] купив 14/25 частин квартири [ADDRESS] , за 143 874,0 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.11.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., який зареєстровано в реєстрі за №2833. В п.5.7 даного договору купівлі-продажу 14/25 частин квартири [ADDRESS] від 12.11.2013 року, зазначено, що купівля частини квартири здійснюється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеної в заяві. (а.с.6-7) Письмова заява [PERSON] була викладена на спеціальному бланку для нотаріальних дій, в якій зазначено, що вона надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю за спільні кошти та оформлення на його ім`я 14/25 частин квартири [ADDRESS] , та підтвердила, що вказаний правочин буде укладатися в інтересах сім`ї. Заява зареєстрована в реєстрі правочинів за номером Р.№2832 та долучена приватним нотаріусом Задачиной Н.В. до договору купівлі- продажу. (а.с. 9) 15.09.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується рішенням суду від 15.09.2015 р. (а.с. 148). Після розірвання шлюбу [PERSON] повернула своє дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується паспортом відповідачки. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, придбаного у шлюбі було задоволено частково, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки № [NUMBER] , кадастровий номер: 2310100000:07:051:0221, площею 0,1194га.. В задоволенні іншої частини позову щодо визнання особистою власністю 14/25 частин квартири [ADDRESS] судом було відмовлено. (а.с.15-17) Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] та в цій частині прийнято нову постанову, якою визнано особистою власністю [PERSON] 14/25 часток квартири [ADDRESS] . (а.с. 18-19) Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року (пр.№61-37049св18) задоволена касаційна скарга [PERSON] , постанову апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року про визнання особистою приватною власністю [PERSON] 14/25 часток квартири [ADDRESS] скасовано та залишено в цій частині рішення Ленінського районного суду м, Запоріжжя 06.02.2018 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, у Постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року зазначено, що норма частини 3 ст.61 СК України кореспондує частині 4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, рішенням Ленінського районного суду вже було встановлено, що 14/25 частин квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , як така, що придбана під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК не підлягає доказуванню при розгляді даної справи презумпція спільності майна подружжя. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за змістом вказаної норми щодо майна, придбаного під час шлюбу, діє презумпція його спільності для подружжя, дока один з них не доведе його придбання за особисті кошти. Частиною 2 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно із ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.368 ЦК України майно, придбане подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Враховуючи, що відповідно до ст.70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності подружжя, а саме на 14/25 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] , яка придбана за Договором купівлі-продажу від 12.11.2013 року, Р.№2833. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, положеннями ч. 1-2 ст.72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу (ВС/КЦС, у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 р.) Позивачка звернулась з позовом до [PERSON] в червні 2019 року, посилаючись на обставини, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2018 року, залишеним без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів другої палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року. Враховуючи те, що з часу ухвалення та набрання чинності зазначеними вище судовими рішеннями не сплинув встановлений трирічний строк, суд вважає відсутніми підстави для задоволення заяви відповідача [PERSON] про відмову у задоволенні позову [PERSON] з підстав пропуску трирічного строку позовної давності. Згідно ст..89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню та необхідно визнати за [PERSON] право власності на 14/50 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п. 1 ч. 2 ст.141, оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача необхідно стягнути 768.40 грн. судового збору на користь держави, оскільки позивачку було звільнено від сплати судового збору.

Outcome: approved