Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою 09/12/2014 року. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки за угодою, адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, бо вважають що договір кредитування належить визнати удаваним, договір іпотеки та додаткові угоди до договорів фінансового кредиту належить визнати недійсними, а також визнати позичальником за договором фінансового кредиту іншу особу. Представник відповідача [PERSON] товариства «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія», за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував, обґрунтовуючи свої доводи тими обставинами, що висновки представників позивача щодо отримання кредиту іншою особою є безпідставними та хибними. Просив в позові відмовити. Відносно відсутності підпису керівника [PERSON] товариства «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія», пояснив, що з проектом може звертатися люба особа , але цей договір не є укладеним, бо в цьому не було потреби, бо кредит був забезпечений договором іпотеки, а наявність цього проекту договору нічого не доводить і нічого не спростовує. Представник відповідача [PERSON] за угодою, адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував, пояснивши суду, що його довіритель дійсно жив однією сімєю з позивачкою [PERSON], дійсно оформлював на себе кредити в Повному товаристві «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» та виконував свої зобовязання особисто, також пояснив, що його довіритель виконував доручення матері своєї цивільної дружини та відвозив замість неї кошти в ломбард, де та оформлювала кредит, там, де йому потрібно було його довіритель сам був позичальником і ніякі кошти йому нині померла [PERSON] не передавала. Відносно наявності підпису свого довірителя на проекті договору поруки, вказав, що ідентичність підпису його довірителя недоведена, та навіть, при допустимості того, що підпис належить його довірителю договір поруки не підписаний кредитодавцем - [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія», тобто не є укладеним, а наявність цього проекту договору нічого не доводить і нічого не спростовує. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного: Позивачка [PERSON] 22.09.2014 року отримала спадщину після смерті матері, [PERSON], яка померла 12.09.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане по спадковій справі 239/2014, державним нотаріусом 10-ї Харківської Державної нотаріальної контори [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 3-703(арк..19) Обєктом спадщини є квартира [ADDRESS]. Смерть [PERSON] підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті, який виконано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції № 2325 від 13.02.2014 року (арк..18) За життя, [PERSON], 07.06.2011 року уклала договір фінансового кредиту № 07-06-1К з [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» та отримала за цим договором, спочатку 07.06.2011 року 120\~000,00 гривень, що дорівнювала 30\~000,00 доларів США, а потім додатково іще отримала 24\~000,00 гривень, що дорівнювало 3\~000,00 доларів США( про що особисто написала в договорі) аркуш справи 43. Вищевказаний договір було укладено під заставу нерухомості, про що в договорі зроблено відповідну помітку. В той же день, 07.06.2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №858-859 (арк..справи 7-10), потім,14.06.2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» додатковий договір до договору іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №964 (арк..справи 11-12). Крім того, між [PERSON] та [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» були укладені додаткові договори до договору фінансового кредиту від 14.06.2011 (арк..15), від 03.12.2011 року (арк..16), від 01.03.2012 року (арк..137), від 10.01.2014 року (арк..138). Для укладання вищевказаного договору фінансового кредиту та договору іпотеки було належним чином витребувано згоду чоловіка [PERSON] - [PERSON] (арк.справи 146,147), крім того цю згоду було витребувано та отримано двічі 06.06.2011 року та 09.06.2011 року, що свідчить, насамперед, про наявність у нині померлої [PERSON] зацікавленості на укладення цих договорів. Крім того, суду надано відповідачем [PERSON] товариством «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» заяви написані особисто [PERSON] як щодо надання кредиту, так і про збільшення суми кредиту, а також і про пролонгацію укладеного договору строком на три місяці (арк..справи148-150). Судом ретельно досліджені доводи позивачки [PERSON] відносно тих обставин, що її матір, нині померла [PERSON] отримала вищевказаний кредит не для себе, а для цивільного чоловіка своєї доньки [PERSON], бо не мала великих статків, отримувала тільки пенсію і не мала наміру на отримання коштів під іпотеку свого єдиного житлового помешкання. Судом встановлено, що [PERSON] при заповненні анкети займача (арк..152-154) дійсно вказала власноруч , що є пенсіонеркою, має дохід в сумі 1360,00 гривень та буде погашати кредит з сімейного бюджету доньки та отримує цей кредит для розвитку бізнесу зятя. Але суд приходить до висновку, що належними доказами позивачка суду не довела ті обставини, що її матір зробила своє волевиявлення під примусом, погрозою з чийогось боку, не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливість адекватно сприймати свої дії, або перебуваючи під станом застосуванні лікувальних препаратів. Посилання позивачки на той факт, що її матірю за життя було укладено удавану угоду, з метою прикрити іншу угоду, не знайшло свого підтвердження в судовому розгляді. У відповідності з вимогами ст. 235 ЦК України: Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Суд не може прийняти доводи позивачки в цій частині, бо удаваним не можна визнати правочин (кредитний договір), який не приховує інший правочин, бо сторони саме украли договір фінансового кредиту. За договором фінансового кредиту позивачка [PERSON] отримала кошти в повному обсязі, про що сама письмово підтвердила (арк..справи 43 зворотня сторона). Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору. Таким чином, у відповідності до ст.526, ст.530 Цивільного кодексу України, надалі - ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На підставі ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобовязання, на підставі ст.610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання). У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч.ч. 1,2\~\~ст. 12\~\~Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно положень ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ч. 1,2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що у звязку з тим, що до позивачки [PERSON] перейшло право на предмет іпотеки [ADDRESS], вона набула статус іпотекодавця та прийняла на себе обовязок щодо виконання зобовязання, забезпеченого іпотекою. У відповідності до п.32 П О С Т А Н О В И Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: «При вирішенні спорів щодо виконання зобовязань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобовязання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобовязання фактично не повязані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Поручитель приймає на себе зобовязання відповідати за виконання кредитного договору за боржника (статті 553554 ЦК), а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки. Відповідно до статті 523 ЦК порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобовязання новим боржником, а згідно зі статтею 607 ЦК зобовязання припиняється неможливістю його виконання, у звязку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає. Таким чином на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обовязку щодо виконання зобовязання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки.» Судом встановлено, що договір поруки при оформленні фінансового кредиту №07-06-1-к від 07.06.2011 року не укладався, таким чином, відповідальність за виконання кредитного договору покладається на спадкоємця, який успадкував спадщину після смерті боржника. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом в судовому засіданні були роз'яснені сторонам вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачкою обґрунтованість своїх доводів не доведена в повному обсязі. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч.4 ст.202 ЦК України договір займу (кредитний договір) є двостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч.1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання кредитного договору недійсним в частині особи позичальника,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обовязки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч.1 ст.212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням такого правочину. Стаття 231 Цивільного Кодексу України регламенту правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства, а саме: Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобовязана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Стаття 232 Цивільного Кодексу України регламентує правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а саме: Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у звязку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Стаття 233 Цивільного Кодексу України регламентує правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини,а саме: 1. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 2. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «[PERSON] відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що «судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що «Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі, з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Крім того, суд приходить до висновку, що визнати іншу особу позичальником за змістом укладеного договору не є можливим, бо це не передбачено діючим законодавством України, а посилання позивачки на вимоги ст.520 ЦК України є хибними, бо згідно з вимогами ст.520 ЦК України є можливою заміна боржника у зобовязанні, що є можливим лише за згодою кредитора та на стадії виконання зобовязання, але зобовязання за кредитним договором від 07.06.2011 року не виконувалося тому заміна боржника є можливою тільки за згодою кредитора та на стадії виконання судового рішення. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] товариство «Ломбард «[PERSON]» [PERSON] і компанія» з позовом до [PERSON] не зверталося, з позовом до [PERSON] також не зверталося. Таким чином, суд приходить до висновку, що проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, підстав для визнання кредитного договору та додаткових договорів від 14.06.2011 від 03.12.2011 року, від 01.03.2012 року, від 10.01.2014 року до нього удаваними не встановлено, підстав для визнання договору іпотеки від 07.06.2011 року та додаткового договору до договору іпотеки від 14.06.2011 року недійсними судом також не встановлено. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, недоведені належними доказами та задоволенню не підлягають і в задоволенні позову слід відмовити, бо відсутні підстави для визнання договорів удаваними та недійсними.

Outcome: dismissed