Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власницею буд. [ADDRESS] , де зареєстровані, зокрема, її донька, [PERSON] , та онука, малолітня [PERSON] , які були зареєстровані за такою адресою 14 травня 2014 року, однак ніколи там не мешкали, оскільки в 2014 році відповідачка разом зі своєю донькою, [PERSON] , виїхали до Росії, де залишались на постійне проживання, оформили вид на проживання та зареєстрували місце проживання по [ADDRESS] . При цьому до України відповідачка з донькою повертатись не збирається, бо отримала громадянство РФ. Оскільки реєстрація [PERSON] та малолітньої [PERSON] створює перешкоди позивачці, як власнику такого майна, у користуванні та розпорядженні спірним будинком, то враховуючи наведене відповідачка надала свою нотаріально посвідчену згоду на те, щоб її зняли з реєстрації за спірною адресою разом із донькою, [PERSON] , що є свідомим вибором відповідачки. При цьому оскільки для здійснення процедури зняття реєстрації особи необхідна особиста участь такої особи, чого неможливо досягти через проживання відповідачки за межами України, то єдиним засобом захисту прав позивачки є звернення до суду із вказаним позовом. На підставі переліченого просила суд визнати [PERSON] та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування буд. [ADDRESS] . Позивачка, [PERSON] , у судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги, які просила суд задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовні заяві. Відповідачка, [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, Мамаєва С. В., у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням розглядом справи провести за її відсутності, зазначивши при цьому, що висновок органу опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права користування малолітньої [PERSON] буд. [ADDRESS] перебуває на узгодженні. Суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд дійшов висновку про можливість провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Суд також зазначає, що згідно із ч. 6 ст. 56 ЦПК органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. На підставі ч. 4 ст. 19 СК при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно із ч. 5 ст. 19 СК орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що для розгляду справи щодо спору про позбавлення дитини права на користування житловим приміщенням, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим, а обов`язкова лише участь представників такого органу. На підставі переліченого суд дійшов висновку про можливість розгляду справу за позовом [PERSON] за відсутності висновку органу опіку та піклування з приводу доцільності позбавлення права малолітньої [PERSON] користування спірним житлом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що буд. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 9 грудня 2019 року, реєстр нотаріусу № 1-779, що підтверджується реєстрацією права власності за позивачкою на таке нерухоме майно відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 грудня 2019 року. Суд також встановив, що за свідоцтвом про народження, виданим 2 лютого 1990 року відділом РАЦС Орджонікідзевського райвиконкому м. Маріуполя, актовий запис № 121, [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю якої вказана [PERSON] . При цьому відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 29 травня 2006 року Жовтневим відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1147, [PERSON] 8 листопада 2005 року одружилась із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Також відповідно до свідоцтва про народження, виданого 28 квітня 2009 року Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 389, [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю якої зазначена [PERSON] . Відповідно до відомостей з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 2 липня 2021 року вбачається, що у буд. [ADDRESS] зареєстровані, зокрема, з 14 травня 2014 року відповідачка, [PERSON] , [INFO] , та з 14 травня 2014 року малолітня [PERSON] , [INFO] . Натомість, за актом від 26 серпня 2021 року КСН «Азовець» вбачається, що по [ADDRESS] мешкає та зареєстрована лише [PERSON] . Крім того допитані у судовому засіданні свідки, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , сусіди позивачки по буд. [ADDRESS] , вказували, що в такому будинку, належному [PERSON] , ніколи не мешкали донька позивачки, [PERSON] , та онука позивачки, [PERSON] , місце перебування яких свідкам невідоме. При цьому зазначали, що останні сім років у буд. [ADDRESS] жили мати позивачки та сестра [PERSON] з дітьми. Однак біля місяця потому у вказаному житловому приміщення мешкає одна [PERSON] . З іншого боку, суд встановив, що 2 червня 2021 року відповідачка, [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітньої [PERSON] , як мати такої дитини, надала нотаріально посвідчену згоду, реєстр № 50/387-н/50-2021-60348, на зняття з реєстраційного обліку з буд. [ADDRESS] . Суд зазначає, що за змістом ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. Суд встановив, що відповідачка з донькою ніколи не проживали у спірному житлі, будучи донькою та онукою відповдіно позивачки, набувши таким чином право користуванням чужим майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що повнолітня [PERSON] , залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування буд. [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК. Суд також на підставі досліджених доказів встановив, що малолітня [PERSON] фактично з 2014 року в буд. [ADDRESS] не мешкає, оскільки разом із матір`ю, відповідачкою по справі, прийняли добровільне рішення мешкати за іншою адресою та в іншій країні. Згідно зі змісту ч. 1, 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому приміщені сам по собі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування таким житлом. Натомість, суд встановив, що [PERSON] відповідно до виду на проживання іноземного громадянина, виданого Російською Федерацією строком дії до 9 червня 2022 року, зареєстрована в [ADDRESS] разом із матір`ю, [PERSON] , що підтверджується видом на проживання іноземного громадянина, виданого відповідачці. При цьому судом було встановлено, що [PERSON] та її донька, [PERSON] проживають на території Російської Федерації, щонайменше з 24 вересня 2014 року, що вбачається з відміток у паспортах громадян України для виїзду за кордон [PERSON] та її доньки [PERSON] про реєстрацію їх місця проживання в [ADDRESS] . Крім цього [PERSON] набула громадянства Російської Федерації, що підтверджується паспортом громадянина РФ, виданим такій відповідачці 19 червня 2020 року ГУ МВС по Краснодарському краю. Отже, суд встановив, що відповідачка, як мати малолітньої [PERSON] , мешкає разом із такою дитиною в [ADDRESS] . В той же час малолітня [PERSON] не мешкає у спірному буд. [ADDRESS] , мати якої надала нотаріально посвідчену згоду на зняття з реєстраційного обліку себе з донькою з такої адреси. Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житлі з 2014 року малолітньої доньки [PERSON] є свідомим вибором матері дитини. Вказані обставини у сукупності свідчать про відсутність порушення права на житло малолітньої [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] , 2009 р. н., залишаючись зареєстрованою у буд. [ADDRESS] , однак не користуючись зазначеним житловим приміщенням понад передбачені законом строки без поважних причин, також є такою, що втратила право користування ним. З огляду на викладене вмотивування, через відсутність порушення прав малолітньої дитини, місце проживання якої визначено її матір`ю, суд вважає наявними підстави для задоволення позову [PERSON] повністю шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили права користування буд. [ADDRESS] .

Outcome: approved