Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що з листопада 2011 року по вересень 2012 року вона та відповідач проживали однією сім'єю, вели спільне господарство по [ADDRESS], без реєстрації шлюбу. [INFO] у них з відповідачем народився син - [PERSON] Згідно свідоцтва про народження відповідач, [PERSON] вказаний батьком сина [PERSON]. 10.09.2013 року вона з відповідачем вступили в шлюб, зареєстрований відділом РАЦС м. Павлограда і позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. З липня 2014 року відповідач залишив позивачку та їхнього неповнолітнього сина, став проживати окремо за адресою своєї реєстрації. Відповідач не бажає у добровільному порядку вирішити питання щодо способу утримання сина, ухиляється від виконання свого обов'язку як батько щодо виховання та утримання малолітньої дитини, матеріальну допомогу на утримання сина надає дуже рідко та у невеликих розмірах. На теперішній час у позивачки є можливість вивезти сина на оздоровлення АР Крим, але який в силу тимчасової окупації є територією іншої держави. Зміна обстановки потрібна її неповнолітньому сину для фізичного та психічного розвитку, вважає, що можливість відвезти дитину до свіжого чистого гірського повітря біля моря є найкращий спосіб для оздоровлення та фізичного розвитку дитини, а також придбання позитивних спогадів та емоцій. Проте відповідач відмовився надати їй нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за межі України без будь-яких вагомих причин та пояснень. Вважає, що така позиція батька їхнього сина шкодить інтересам дитини та не сприяє її нормальному фізичному розвитку. Оскільки відповідач не надає свою згоду, яка повинна бути оформлена нотаріально, на оформлення документів на виїзд їхнього сина за межі України для його оздоровлення, розширення кругозору та розвитку позивачка вимушена звернутися до суду за наданням такого дозволу. Позивачка в судовому засіданні свій позов підтримала та просила його задовольнити посилаючись на вимоги викладені в позовній заяві. Крім того пояснила, що вона з батьком дитини особисто не спілкується, тому не мала змоги отримати від нього письмово відмову, а отримала відмову тільки в телефонній розмові та через батьків відповідача. Відмову від нотаріуса вона також отримала усну. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Павлоградської міської ради в судове засідання не з'явивсь, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. При розгляді даної справи просить захистити права та інтереси малолітнього [PERSON], [INFO]. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] у них з відповідачем народився син - [PERSON] Згідно свідоцтва про народження відповідач, [PERSON] вказаний батьком сина [PERSON]. 10.09.2013 року вона з відповідачем вступили в шлюб, зареєстрований відділом РАЦС м. Павлограда і позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. З липня 2014 року відповідач залишив позивачку та їхнього неповнолітнього сина, став проживати окремо за адресою своєї реєстрації. Відповідач не бажає у добровільному порядку вирішити питання щодо способу утримання сина, ухиляється від виконання свого обов'язку як батько щодо виховання та утримання малолітньої дитини, матеріальну допомогу на утримання сина надає дуже рідко та у невеликих розмірах. На теперішній час у позивачки є можливість вивезти сина на оздоровлення АР Крим, але який в силу тимчасової окупації є територією іншої держави. Зміна обстановки потрібна її неповнолітньому сину для фізичного та психічного розвитку, вважає, що можливість відвезти дитину до свіжого чистого гірського повітря біля моря є найкращий спосіб для оздоровлення та фізичного розвитку дитини, а також придбання позитивних спогадів та емоцій. Проте відповідач відмовився надати їй нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за межі України без будь-яких вагомих причин та пояснень. Вважає, що така позиція батька їхнього сина шкодить інтересам дитини та не сприяє її нормальному фізичному розвитку. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 р. виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 276 січня 1995 року із подальшими змінами, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України. Пунктом 2.2 Правил, передбачено, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доводами позивачки, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є безпідставними, недоведеними, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як випливає з пункту 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 6 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Суд дає критичну оцінку доводам позивачки щодо відмови відповідача у наданні дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що до дати звернення до суду вона зверталась до нотаріуса з проханням оформити дозвіл на виїзд сина [PERSON] до АР Крим і що відповідач відмовився від пропозиції щодо явки до нотаріуса для підписання заяви. Позивачкою не надано доказів звернення до відповідача з метою вирішення спірного питання та його відмови в наданні цього дозволу. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, тобто органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном не більше як на три роки. Відповідно до п.1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і виїзд в Україну. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ можу бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, оскільки сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, але не проживають однією сімєю, оформлення проїзного документа дитини може бути здійснено на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина (справжність підпису якого засвідчено нотаріально), а на підставі рішення суду - лише коли інший з батьків заперечує проти цього, на підтвердження чого повинно бути надано відповідні докази. Зі змісту позовної заяви вбачається, що про оформлення проїзного документу дитини позивач по справі у компетентні органи не зверталась, а відтак і відмови в оформленні такого не отримувала. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів. Тобто, будь-які докази які б підтверджували необхідність виїзду за межі України дитини, і такий виїзд є необхідним саме в інтересах дитини, суду не надані. Посилання позивачки на те, що дитині необхідно оздоровлення за межами України, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що дитині дійсно необхідно оздоровлення за межами України, зокрема, на тимчасово окупованій, Російською Федерацією, території України - Автономної республіки Крим. Крім того, суд вважає, враховуючи обстановку, яка склалася в Автономній республіці Крим внаслідок її окупації, виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим сина [PERSON] в даний час може бути небезпечним для нього. Також, суд вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її кругозору не передбачає необхідність такого виїзду саме за межами України. За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки.

Outcome: dismissed