Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності. Заява мотивована тим, що у листопаді 2003 року позивач познайомилась з відповідачем [PERSON] та почали спільно проживати в квартирі [ADDRESS] . Проживаючи разом сторони завжди вважали себе подружжям, так як мали спільні родинні інтереси, турбувалися один за одного, вели разом господарство, відпочивали. Всі знайомі позивача та відповідача та рідні завжди запрошували на свята разом, так як знали, що вони подружжя. Будучі подружжям сторони разом з відповідачем 15 жовтня 2004 року уклали договір на придбання загальної площі житла в порядку дольової участі - квартири [ADDRESS] . 03 листопада 2005 року сторони зареєстрували за собою право власності в рівних частках на дану квартиру. Вказана квартира була придбана за спільні кошти сторін. Проживаючи подружжям сторони побудували житловий будинок [ADDRESS] та придбали квартиру [ADDRESS] . На час будівництва та придбання даного нерухомого майна між позивачкою з відповідачем були почуття кохання, поваги, всі свої кошти прямували на це майно. При цьому відповідач завжди погоджувався з її пропозиціями та казав, що все це їхнє спільне майно. Виходячи з цього позивачка не заперечувала проти реєстрації за відповідачем права власності на дане майно. Однак останній рік відповідач почав створювати позивачу перешкоди в користуванні квартирою за місцем її проживання, що сприяло неодноразовому виклику працівників правоохоронних органів. Пропозиції про поділ майна між сторонами відповідачем ігноруються, він заперечує право позивача на дане майно та рухоме майно, яке було позивачем придбано та залишено в будинку з квартирою. Посилаючись на наведені обставини, а також положення ст. 74 СК України, позивач просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до підготовчого судового засідання для розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 грудня 2021 року підготовче судове засідання було закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, суду пояснили, що позивач за час спільного проживання однією сім`єю у незареєстрованому цивільному шлюбі набула право на визнання спільним майном, квартирою [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив в повному обсязі, крім того повідомив, що в період з початку року 2005 по осінь 2005 року сторони проживали разом в квартирі відповідач, яку потім було продано та придбано однокімнатну квартину, житловий будинок [ADDRESS] відповідач розпочав будувати ще в 1990 році одразу після виділення його колишній дружині. В 1999 році відповідач провів реєстрацію права власності вказаного будинку, відтак позивач не могла набути право на визнання спільним майном вказаного будинку, з відповідачкою жодного об`єкту не було збудовано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою сторін у справі по під`їзду, в свій час вони разом отримували квартиру в будинку. Сторони не були сім`єю, в них були постійні сварки, постійно викликали поліцію, їхнє життя не нагадувало життя подружжя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є сусідом сторін з 2005 року, сторони мали неприязні відносини, їхнє життя не нагадувало життя подружжя, з 2011 року позивач фактично не проживала в вказаній квартирі, в будинку, який розташований на житловому масиві «Лукавиця» він взагалі ніколи не бачив позивачку. Крім того повідомив, що сторони мають різні кімнати в квартирі, все мали намір її продати. Сторони не були сім`єю, в них були постійні сварки, конфлікти, постійно викликали поліцію. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є знайомим товаришем відповідача, сторони разом не проживали, будинок побудований самим відповідачем ще в 1990 році задовго до знайомства його з позивачкою, позивачка фактичного ніколи не була в вказаному будинку на житловому [ADDRESS] . Чи перебували сторони на спільному відпочинку йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що в 2006 році вона купувала квартиру однокімнатну у відповідача з квітня по червень неодноразово була в квартирі [PERSON] , але позивачку там не бачила, крім того повідомила, що їй відомо що за гроші які були отримані від продажу квартири відповідач придбав квартиру на [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є товаришем відповідача, в 2005 році відповідач повідомив, що в нього є жінка, з якою він проживає, потім вони разом купували квартиру, що б в майбутньому продати її й заробити. Однак майже відразу сторони конфліктували, сторони не були сім`єю, в них були постійні сварки. Будинку на житловому [ADDRESS] відповідач будував ще в далекому 1990 році, позивачку там не бачив, відношення вона ніякого до вказаного будинку не має. Допитана в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що вона знайома з відповідачем ще з 2008 року, однак про дружину позивачку по справі їй нічого не відомо, її з відповідачем вона ніколи не бачила. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, відповідача дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009№14«Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України»(ЗаяваN26864/03)від 26 червня 2008 року зазначено,що принцип змагальності полягає в тому,що суду важно досліджує зауваження заявника,виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі,в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже,у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї з зацікавлених сторін. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із чч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці). Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Зокрема, судом встановлено, що предметом спору є квартира [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н [INFO] . В судовому засіданні було встановлено та підтверджено наданими доказами долученими до матеріалі справи та наданими показами допитаних свідків, що квартира [ADDRESS] є власністю відповідача, придбана за його кошти після відчуження належного йому майна. Відповідно до рішення Обухівської міської ради Народних Депутатів Виконавчого комітету від 22.10.1991 року №249 на підставі ст..ст. 18, 67 земельного кодексу УРСР, надано громадянці [PERSON] в довічне успадкування володіння земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка належала колишній дружині відповідача [PERSON] .. Рішенням Обухівської міської ради Київської області № 622 від 06.11.2018 року присвоєно житловому будинку, що побудований [PERSON] в 1991 році на земельній ділянці з кадастровим номером 3223110100:01:008:0006 адресу, [ADDRESS] . В 1992 році відповідачем та його колишньою дружиною було отримано будівельний паспорт на вказаний будинок. Після розірвання шлюбу в 1998 році колишньою дружиною відповідача на підставі заяви було передано вказану земельну ділянку, яку в подальшому в 1999 році відповідач отримав Державний акт ІІІ-КВ №040869 на вказану земельну ділянку. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має юридичне значення лише в період протягом якого не було придбане спірне майно. Надані докази позивачем що були надані на підтвердження позовних вимог не пов`язуються з моментом придбання спірного майна. Належних доказів про наявність у позивача доходу в період упродовж якого була придбана спірна квартира, який міг би бути використаний в якості внеску до спільних коштів за рахунок яких придбано майно, позивач суду не наддала. Посилання позивача на постійне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї: установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету і не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін з підстави належності його до спільної сумісної власності. З пояснень самого позивача, свідків у судовому засіданні, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю в період протягом якого було придбане спірне майно, за якими чоловік та жінка ведуть спільне господарство,мають єдиний бюджет, не встановлено того,що вони планували своє життя,обговорювали питання фінансового характеру,інше:всі свідки лише в загальних поняттях повідомляли про ведення спільного господарства,але в чому це конкретно проявляється в судовому засіданні зазначити не змогли. Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з листопада 200 року по теперішній час у розумінні статті 74 СК України саме в період придбання спірного майна і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання спільною сумісною власністю подружжя, квартири [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Із огляду на те, що судом у задоволенні позову відмовляється, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають та покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed