Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивувала тим, вона є дочкою померлого 14.03.2012 року в м. Макіївка Червоногвардійського району Донецької області [PERSON], який має право на 1/3 частку від земельної ділянки [PERSON], право на 1/6 частку від земельної ділянки [PERSON], набуте ним після смерті [PERSON], право на 1/3 частку та право на право на 1/6 частку від земельної ділянки [PERSON], набуте ним після смерті [PERSON]. Вказана земельна ділянка в розмірі 4,00 умовних кадастрових гектари, що розташована на території Штомпелівської сільської ради Хорольського району, належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 519713. Проте оформити свої спадкові права на вказане майно позивачка не має можливості, оскільки втрачені оригінали документів, що посвідчували право померлої на зазначену земельну ділянку. В звязку з чим просить суд встановити факт належності померлій 06.09.2005 року [PERSON] земельної ділянки на праві власності та визнати за позивачкою право власності на цю земельну ділянку. Позивачка та її представник в судове засідання не зявився, в позовній заяві просили провести розгляд справи у їх відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, подав суду письмову заяву про визнання позову, з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом у відповідності до ч. 4, ч. 5 ст. 174 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved