Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивачка звернулася\~до суду\~з позовною\~заявою,\~в обґрунтування\~вимог якої\~зазначила,\~що 15 січня 2020 року між нею і відповідачем було укладено договір № С1/29 купівлі-продажу майнових прав. Посилаючись на положення вказаного договору та відповідні норми Цивільного кодексу України, позивач вказує, що відповідач укладав даний договір без наміру реального настання правових наслідків за договором та навмисно ввів позивачку в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, чим порушив вимоги цивільного законодавства і положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, на підставі ч. 1 ст. 227 і ч. 1 ст. 230 ЦК України, визнати недійсним зазначений договір та стягнути з відповідача сплачені нею грошові кошти за вказаним договором в сумі 196\~415 гривень 00 копійок і моральну шкоду в сумі 50\~000 гривень. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки представник відповідача, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 15 січня 2020 року між [PERSON] і ТОВ «Юність інвест» укладено договір № С1/29 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого останнє продало, а позивачка купила майнові права на об`єкт нерухомості у вигляді квартири за будівельним № 29 із плановим терміном закінчення будівництва у ІІ-му кварталі 2020 року (а.с 18 25). Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 230 ЦК України, зазначаючи про навмисне введення її відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), а саме: щодо обставин порушення кримінального провадження та накладення арештів на об`єкт будівництва. Відповідно до норми частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Також, позивачка посилається на норму частини першої статті 227 ЦК України та стверджує, що відповідачу не видавався дозвіл органу державного будівельного контролю. Згідно із нормою частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Зокрема, за змістом листа Управління містобудування, архітектури та контролю за розвитком інфраструктури Васильківської міської ради № 103/22.01-18 від 05.03.2021 року вбачається, що управління не надавало будь-який дозвіл на будівництво по [ADDRESS] та вказане будівництво здійснюється фактично без будь-яких дозвільних документів та з недотриманням вимог ДБН України, будівельних норм і правил. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що відповідач не мав права укладати із позивачкою договір № С1/29\~купівлі-продажу майнових прав від 15 січня 2020 року, оскільки відповідач у встановленому законом порядку не отримав дозвіл на будівництво вказаного об`єкту нерухомості. Як наслідок, у суду наявні правові підстави для застосування норми частини першої статті 227 ЦК України та визнати недійсним правочин, що укладений між сторонами, оскільки він вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Згідно із нормою частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Норми частин першої та другої статті 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Сума сплачених позивачем на користь відповідача грошових коштів за укладеним між ними договором складає 196\~415 гривень 00 копійок, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 27). Тобто, за приписами статті 216 ЦК України, у зв`язку із недійсністю договору № С1/29\~купівлі-продажу майнових прав від 15 січня 2020 року, у відповідача виник обов`язок повернути позивачці у натурі все, що він одержав на виконання цього правочину. Отже, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму грошових коштів, що була сплачена останньою на виконання укладеного між сторонами договору, який визнається судом недійсним. Відповідно до норми частини другої статті 227 ЦК України, якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Норма частини першої статті 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки факт порушення прав позивача з боку відповідача доведено повністю, суд приходить до висновку, що внаслідок введення відповідачем позивачки в оману щодо свого права на вчинення спірного правочину, позивачці також завдана і моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких зазнала позивачка у зв`язку з неотриманням того, на що вона розраховувала, укладаючи договір № С1/29\~купівлі-продажу майнових прав від 15 січня 2020 року. При цьому, суд враховує, що внаслідок неправомірних дій відповідача не було порушено нормальний спосіб життя позивачки та не потребувало додаткових зусиль з її боку. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, їх характер, тривалість і обсяг, ступень вини особи, яка завдала моральну шкоду, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд задовольняє частково і приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки розміру грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 гривень 00 копійок. Одночасно, при визначенні розміру відшкодування, суд враховує вимоги розумності і справедливості. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню у встановленому судом обсязі завданої позивачці моральної шкоди. Одночасно, на підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial