Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Тячівського районного суду від 01.10.2013 р. розірваний. За період перебування в шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. Після припинення шлюбних відносин відповідач не займається вихованням доньки, не забезпечує матеріально та не приймає участі у вихованні дитини. На протязі останнього року вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон, але [PERSON] безпідставно відмовляє у її наданні. У 2106 році була вона змушена звернутися до суду з заявою про надання дозволу на виїзд за кордон. У зв'язку з цим, просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO] р., з нею. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Представники служби у справах дітей в особі Рахівської РДА та служби у справах дітей в особі Тячівської РДА у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що в шлюбі між сторонами [INFO] р. народилася донька [PERSON]. 01.10.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 15.02.2016 р. Рахівським районним судом ухвалено рішення, яким позивачці було надано дозвіл на виготовлення [PERSON] паспорта для виїзд за кордон без згоди батька [PERSON], надано дозвіл для оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон та надано дозвіл на тимчасові поїздки за межі України неповнолітній дитині без згоди батька. Рахівським районним судом 12.03.2018 р. було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Станом на 11.10.2018 р. сукупний розмір заборгованості по сплаті аліментів у [PERSON] становив 7857.24 грв. З акту обстеження матеріально-побутових умов від 18.09.2018 р. вбачається, що [PERSON], проживає з дитиною у житловому будинку батьків. Висновком Рахівської районної державної адміністрації № 01.3-18/213 від 27.03.2019 р. стверджено, що місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], доцільно визначити з матір'ю [PERSON], [INFO] Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 29 ч. 1 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 29 ч. 3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ст. 3 ч. 1, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 ч. ч. 2 і 3 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, можливість створення матір'ю належних умов для виховання дитини, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та матері, думку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved