Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, не своєчасний розрахунок при звільненні, оплату вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, про оплату допомоги по листкам непрацездатності , подавши її до канцелярії суду 04.11.2014 року, в судовому засіданні позовні вимоги позивачка декілька разів уточнювала, остаточно уточнивши 08 липня 2015 року , збільшивши розрахунок по сплаті допомоги з тимчасової непрацездатності за період з 07.08.2014 року по 27 жовтня 2014 року, залишивши без змін розрахунок середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу та збільшивши вимоги щодо стягнення моральної шкоди до 7308,00 гривень, позовні вимоги про поновлення на роботі, скасування наказу №295-к від 06.10.2014 року позивачка залишила без змін. В судовому засіданні позивачка та її представник за дорученням [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Позивачка пояснила, що з 2001 року працювала у відповідача на різних посадах, остаточно з вересня 2008 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу відшкодування шкоди потерпілим, з 01.10.2014 року була переведена на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат за наказом №273-к від 01.10.2014 року, 06 серпня 2014 року з нею відбувся нещасний випадок та вона була на лікарняному з 07.08.2014 року до 27 жовтня 2014 року. 06.10.2014 року під час перебування на лікарняному була звільнена відповідачем від посади, фактично ні на яку іншу посаду не переводилася, не звільнялася ,весь час ходила на роботу тому вважає своє звільнення незаконним та протиправним. Просить поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, вважає, що розрахунок лікарняних проведено неправильно та їй нараховано допомогу без урахування її страхового стажу понад 38 років, просила стягнути недоплачену допомогу за лікарняними листами, також вважає, що неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральні страждання й просить стягнути моральну шкоду в сумі 7308,00 гривень. Представник позивачки підтримав її позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача за дорученням [PERSON], [PERSON],[PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували. Представник за дорученням [PERSON] пояснила, що звільнення проведено, виключно, за вимогами діючого трудового законодавства України, без порушень також звернула увагу на те, що позивачка свої позовні вимоги, всупереч ст.10,60 ЦПК України не довела. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача за дорученням [PERSON] , також діючи за дорученням від третьої особи [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, підтримала пояснення представника відповідача [PERSON] від імені третьої особи пояснила, що її довіритель підписав наказ про звільнення ,діючи виключно в межах ст.23,36 КЗпП України , на час підписання наказу про звільнення позивачки виконував обов»язки Начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області, тобто здійснював виконавчо-розпорядчі функції за законом. Представник відповідача за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, пояснивши суду, що в повному обсязі підтримує доводи представників відповідача [PERSON] та [PERSON], також пояснила, що як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266від26.09.2001 року(п.4.6), оплату допомоги за тимчасову непрацездатність проводить за Законом України «Про загальне обов»язкове соціальне страхування» не роботодавець - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області ,а виконавча дирекція Харківського Обласного відділення Фонду соціального страхування. Роботодавець сплачує допомогу по тимчасовій непрацездатності тільки за перші 5днів лікарняного. Розрахунок суми до виплат ретельно перевірений Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області та визнаний законним, за листками непрацездатності позивачці сплатили своєчасно та в повному обсязі. Третя особа - Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області в особі представника за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, просила в задоволенні позовних вимог відмовити, пояснила, що дії Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області обґрунтовані Законом України ««Про загальне обов»язкове соціальне страхування», Виконавча дирекція перевірила правильність проведених розрахунків по оплаті за листками тимчасової непрацездатності та перерахувала кошти на підставі заяви роботодавця. Судом неодноразово роз»яснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обов»язок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного : У відповідності до вимог ч 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського, міськрайонного суду в тримісячний строк з дня ,коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з ч 2 ст.233КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивачка [PERSON] з позовом про захист свого права звернулася своєчасно, в строк, що встановлено законом. Суд вважає такими, що не підлягають доказуванню обставини, що встановлені судовими рішеннями по справі № 638/21834/14-ц,2/638/7842/14 від 25.12.2014 року, яке набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного Суду Харківської області від 17.02.2015 року (том2 арк.158-159) та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2015 року по цивільній справі №638/21639/14-ц, 22-ц/790/2975/15 (том.2арк.214-217) Не підлягає доказуванню той факт, що позивачка [PERSON] перебувала з відповідачем в трудових стосунках, проти цього сторони не заперечували і цей факт підтверджений мотивувальною частиною судових рішень ,які набрали законної сили. Позивачка [PERSON] працювала на посаді головного спеціаліста відділу відшкодування шкоди потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з 2008 року, їй було присвоєно для бухгалтерського обліку табельний номер 38, проти цих обставин сторони не заперечували і їх не оспорювали. 09 липня 2014 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням з 10.07.2014 року у зв»язку з виходом на пенсію за віком з виплатою одноразової грошової допомоги(том 1арк.40). На підставі вимог ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір , укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні . У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу(переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість, вступ до навчального закладу, неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком, вагітність, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною інвалідом, догляд за хворим членом сім»ї відповідно медичного висновку або за інвалідом 1 групи, вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 159-к від 10.07.2014 року позивачку було звільнено від займаної посади за власним бажанням(том1 арк.39). 14 липня 2014 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про прийняття її на посаду головного спеціаліста відділення ВД ВССНВУ у м. Харкові на період перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, просила прийняти її на роботу з 15.07.2014 року(том 1 арк.25). Наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 162-к від 14.07.2014 року позивачку було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу відшкодування шкоди потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з посадови окладом згідно штатного розпису тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працівника цього ж відділу [PERSON] (том 1 арк.27), відповідний запис зроблено в трудовій книжці позивачки (том 1 арк.27-30),їй було присвоєно для бухгалтерського обліку табельний номер 95. На підставі заяви від 30.09.2014 року (том 1 арк.121)позивачку було переведено у зв»язку з змінами в організації праці на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат на період перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати. Наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 273-к п.15 (параграф) від 01.10.2014 року позивачку було переведено на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з посадовим окладом згідно штатного розпису тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працівника цього ж відділу [PERSON]В (том 1 арк.122), відповідний запис зроблено в трудовій книжці позивачки (том 1 арк.27-30). У відповідності з параграфом 13 вищевказаного наказу №273-к на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з посадовим окладом згідно штатного розпису було переведено [PERSON]. У відповідності з параграфом 14 вищевказаного наказу №273-к головному спеціалісту відділу страхових виплат потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові [PERSON] було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 01.10.2014 року по 06.10,2014 року(том справи 1 арк.123). З вищевказаним наказом позивачка [PERSON] не була ознайомлена (том.1арк.125). 06.10.2014 року [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про те, що вона бажає приступити до виконання своїх обов»язків у зв»язку з досягненням дитиною трирічного віку з 07.10.2014 року (том 1 арк.32). Актовим записом № 2501 від 25.10.2011 року про реєстрацію народження дитини підтверджується , що [PERSON] народився саме 06.10.2011 року(арк..33 том1), також підтверджується, що [PERSON] є інвалідом першої групи загального захворювання згідно з довідкою МСЕК від 01.07.2014 року серії 10ААБ № 699639(том 1 арк.34). Ті обставини, що позивачка отримала листок тимчасової непрацездатності серії АГВ № 455526, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №462055, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №483011 (том справи2 арк.18-20), свідчать про той факт, що позивачка дійсно перебувала в стані тимчасової непрацездатності з 07.09.2014 року по 27.10.2014 року включно. Наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 295-к від 06.10.2014 року позивачку було звільнено з посади головного спеціаліста відділу страхових виплат потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України (том1 арк.41). вищевказаний наказ підписана в.о. Начальника управління [PERSON], повноваження якого підтверджені відповідним Наказом та перевірені в судовому засіданні. Наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 296 від 07.10.2014 року [PERSON] з 07.10.2014 року приступила до виконання своїх обов»язків в зв»язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.(том 1 арк.31). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/21834/14-ц,2/638/7842/14 від 25.12.2014 року, яке набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного Суду Харківської області від 17.02.2015 року (том2 арк.158-159) підтверджено, що 07.10.2014 року позивачці відповідачем було направлено листа, яким їй пропонувалося отримати трудову книжку. Станом на постановлення рішення судом першої інстанції,25.12.2014 року трудова книжка була не отримана, не зважаючи на надсилання позивачці відповідних повідомлень рекомендованими листами. На підставі п.4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях», яку затверджено Наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України № 58 від 29 липня 1993 року Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу можливо лише за письмовою згодою працівника. Відповідач надав суду докази про те, що він письмово ,належним чином повідомив працівника [PERSON] про необхідність отримання трудової книжки в день звільнення, тому суд вважає, що відповідач дотримався вимог діючого трудового законодавства про необхідність своєчасної видачі трудової книжки. Ці обставини встановлені судовим рішенням від 25.12.2014 року , яке набрало законної сили , тобто підтверджено , що факт звільнення відбувся саме 06.10.2014 року і що відповідачем вжиті всі заходи , передбачені Інструкцією « Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях», яку затверджено Наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України № 58 від 29 липня 1993 року. Розрахунок при звільненні від 06.10.2014 року проведений своєчасно, що підтверджено наданими суду відповідачем доказами , які досліджені в судовому засіданні. Кошти перераховані на особисту картку позивачки, щодо нарахування компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до висновку, що ураховуючи , що позивачкою було відпрацьовано 17 робочих днів за липень-серпень 2014 року, компенсація за відпустку врахована в суму остаточного розрахунку в сумі 117,51 гривень та в сумі 468,91 гривень(том справи 2арк.81). Стосовно несвоєчасно проведення розрахунку при звільненні 10.07.2014 року ,суд приходить до висновку, що це звільнення не є предметом спору, що розглядається судом, але вважає, що перерахувавши на особистий рахунок позивачки за платіжними відомостями 50 та 50/1від 10.07.2014 року (том 1 арк.80,81) 29016,22 гривень та 32\~002,76 гривень відповідно відповідач виплатив позивачці і остаточний розрахунок і компенсацію у вигляді 10 місячних посадових окладів у відповідності з п.6.5 Положення про умови оплати та стимулювання оплати праці. Таким чином, в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України позовні вимоги задоволенню не підлягають. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2015 року по цивільній справі №638/21639/14-ц, 22-ц/790/2975/15 (том.2арк.214-217) встановлено та підтверджено, що [PERSON] особисто обумовила умови строкового трудового договору, написавши заяву про прийняття її на роботу від 14.07.2014 року на умовах прийняття на посаду на період перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, просила прийняти її на роботу з 15.07.2014 року та підтвердила свої наміри , написавши 30.09.2014 року заяву про переведення її у зв»язку з змінами в організації праці на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат на період перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати. Апеляційний Суд Харківської області встановив, що між позивачкою та відповідачем було укладено трудовий договір на визначений строк за погодженням сторін. Волевиявлення [PERSON] саме на укладання такого договору підтверджується її заявами від 14.07.2014 року та 30.09.2014 року. Матеріали справи не містять відомостей про те, що [PERSON] написала ці заяви під тиском. Посилання позивачки на той факт, що її було звільнено під час перебування в стані тимчасової непрацездатності суд вважає безпідставними, бо позивачка дійсно отримала листок тимчасової непрацездатності серії АГВ № 455526, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №462055, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №483011 (том справи2 арк.18-20) , але трудове законодавство України має тільки одну норму, яка забороняє проводити звільнення з роботи працівника в цей період це ч3 ст.40 КЗпП України, але ця норма поширюється тільки на підстави звільнення працівник ,виключно, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Суд вважає також недоведеними певними доказами посилання позивачки та її представника на ті обставини, що написання позивачкою заяви від 30.09.2014 року про переведення її на посаду головного спеціаліста відділу страхових виплат потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з посадовим окладом згідно штатного розпису тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працівника цього ж відділу [PERSON] здійснено під тиском з боку відповідача, бо позивачка написала цю заяву під час перебування в стані тимчасової непрацездатності ,у зв»язку з тим, що її було попереджено про зміну істотних умов праці (том1 арк.52) та попереджено , що при відмові від переведення її буде звільнено за п.6 ст.36 КЗпП України. Позивачка мала право відмовитися від переведення ,але цього не зробила. 16.07.2015 року позивачка подала до канцелярії суду додаткові пояснення, які проголосила в судовому засіданні 17.07.2015 року. До пояснень позивачка надала копії рішень Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2009 року № 2-19/09/17від 06.02.2008 року № 2-58/08/17 , рішення Апеляційного Суду Харківської області № 22-ц-75/2010 від 25.02.2010 року,№22-а-5456 від 01.12.2005 року, від 15.05.2007 року,№ 10-317в2007 року, рішення Харківського Апеляційного Адміністративного Суду від 09.09.2008 року 22-а-1603/2008, від 07.06.2007 року без номеру, рішення Апеляційного Суду Луганської області(який діяв за дорученням Верховного Суду України) від 21.12.2007 року без номеру, постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.11.2007 року № 2-а502/07, №01-29/176/06 від 07.12.2006 року№01-29/91 від 28.03.2007 року, від 19.04.2006 року № 9.46-38/06, які просила залучити як докази по справі в обґрунтування своїх доводів тим обставинам, що на неї з боку відповідача протягом тривалого часу здійснювався тиск і заяву 30.09.2014 року вона писала саме під тиском , бо знаходилася на лікарняному з 07.08.2014 року по 25.10.2014 року. Дослідивши ці докази в їх сукупності, суд приходить до наступного : позивачка дійсно за певний період часу з 05.07.2004 року зверталася з різними позовним вимогами щодо скасування наказів, про поновлення на роботі тощо, скаржилася до прокуратури , оскаржувала дії співробітників прокуратури щодо бездіяльності у порядку ст.236-8 КПК України 1960 року. На підставі вищевказаних рішень ,які були задоволені або в повному обсязі або частково її дійсно було поновлено на роботі, але суд не може розцінити ці докази як належні щодо суті спору, який розглядається судом. Рішення суду були виконані , позивачка працювала у відповідача тривалий час, отримувала заробітну плату , премії і була звільнена за ст.38 КЗпП України за наказом від 10.07.2014 року за власним бажанням ,на підставі своєї власноруч написаної заяви від 09.07.2014 року. Суд вважає ті обставини, на які посилається позивачка щодо здійснення на неї тиску при написанні заяви про звільнення за власним бажання від 09.07.2014 року такими , що спростовані саме фактом прийняття позивачки на роботу на підставі її заяви від 14.07.2014 року і тими обставинами, що позивачка отримала одноразову допомогу згідно з Положенням, проти чого позивачка не заперечувала. Позивачка не оспорювала своє звільнення від 10.07.2014 року, бо вона за власним бажанням припинила трудовий договір, який було укладено на невизначений строк та ,як судом досліджено вище за текстом мотивувальної частини за своїм власним волевиявленням уклала трудовий договір на визначений строк, на час відпустки основного працівника.. Надані позивачкою докази 16.07.2015 року суд вважає такими, що не підтверджують і не спростовують її взаємовідносини з відповідачем в частині укладення строкового трудового договору згідно з наказом №162-к від 14.07.2014 року, правова оцінка взаємовідносин позивачки з відповідачем до укладення строкового трудового договору не може бути надана судом, бо ці взаємовідносини закріплені судовими рішеннями, які набули чинності та стосуються саме періоду часу, в який позивачкою був укладений трудовий договір на невизначений строк, тобто до 10.07.2014 року. Суд приходить до висновку, що доводи позивачки та її представника за дорученням в тій частині, що наказ №162 к від 14 липня 2014 року про прийняття її на роботу втратив свою чинність з часу винесення наказу від 01.10.2014 року №273-к , бо її фактично було прийнято на посаду в другий раз та на неї поширюються вимоги ч2 ст.39-1 КЗпП України суд вважає хибними. Ч2 ст. 39-1 КЗпП України передбачає, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів , за винятком випадків, передбачених ч 2 ст.23,вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудовий договір з позивачкою було укладено один раз на підставі її волевиявлення за наказом №162-к від 14.07.2014 року , коли її було прийнято на роботу на посаду головного спеціаліста відділу відшкодування шкоди потерпілим відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харкові з посадови окладом згідно штатного розпису тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працівника цього ж відділу [PERSON]. Згідно з вимогами КЗпП України трудовій договір може бути укладено, змінено та розірвано. Наказом №273-к від 01.10.2014 року трудовий договір з позивачкою було змінено у зв»язку з реорганізацію (з змінами в організації праці) на підставі особистого волевиявлення позивачки та без внесення змін щодо умов строку дії трудового договору. Позивачка була звільнена за ч 2 ст.36 КЗпП України ,тобто був розірваний трудовий договір, укладений на визначений строк у зв»язку з закінченнями строку трудового договору. П.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 4 від 01.04.1994 року з змінами та доповненнями внесеними Постановами Пленумів Верховного Суду України № 18 від 26.10.1995року та № 15 від 25.05. 98 року пердбачає: «При розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обовязковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоровя). Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП гарантії поширюються і на випадки звільнення у звязку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи. Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. (Пункт 9 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 від 26.10.95).» У відповідності з ч 2 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк,встановлений за погодженням сторін. Суд приходить до висновку, що позивачка не підпадає під категорію осіб, на яких поширюються гарантії передбачені ч 3 ст.184 КЗпП України. В судовому засіданні 02.03.2015 року позивачка особисто зверталася до суду з клопотанням(том 2 арк.154) про зупинення провадження по справі до набуття чинності рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по її позовним вимогам щодо скасування наказу №162-к в частині визначення строку трудового договору, відповідне рішення було ухвалене судом 03.03.2015 року, вказавши під технічну фіксацію судового процесу, що без визначення недійсним наказу про прийняття на роботу неможливо вирішити спір про поновлення її на роботі. В судовому засіданні 08.07.2015 року позивачка під технічну фіксацію судового розгляду спочатку відмовилася від того, шщо з таким клопотанням зверталася до суду, а після прослоховування аудіо-запису судового засідання відмовилася від клопотання й пояснила, що не вважає ці справи взаємнопов»язаними між собою. Суд вважає ,що позивачка обрала відповідну лінію захисту своїх інтересів в судовому засіданні й ставиться до її стверджень критично. В задоволенні позовних вимог про визнання наказу №162-к від 14.07.2014 року недійсним в частині визначення строку договору Апеляційним Судом Харківської обалсті позивачці відмовлено. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] було прийнято на роботу на визначений строк за погодженням сторін, тобто укладено строковий трудовий договір на підставі ч 2 ст.23 КЗпП України. Дослідженими судом належними доказами встановлено, що згідно з табелями робочого часу (том 1 арк.82-111) [PERSON] в липні 2014 року (т.1арк.82) за табельним номером 38/ до звільнення за строковим трудовим договором за наказом по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області № 159-к від 10.07.2014 року (том1 арк.39)/ мала робочі дні з 01 по 10 липня 2014 року включно. За табельним номером 95 [PERSON] мала робочі дні з 15 по 31 липня 2014 року включно. Тобто 11,12,13,14 липня 2014 року [PERSON] не працювала після звільнення за наказом №159-к. Доводи [PERSON] про те, що вона ходила на роботу та виконувала свої обов»язки в ці дні не знайшли свого підтвердження та суд цей факт вважає недоведеним. Прямими доказами з цього питання суд вважає той факт, що за 11,12,13,14 липня 2014 року позивачці не було нараховано заробітну плату, з заявою про прийняття на роботу вона звернулася тільки 14.07.2014 року, тобто про своє звільнення від займаної посади була усвідомлена , ніяких покладених на неї обов»язків не виконувала, заробітну плату не отримувала. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав для поновлення позивачки на роботі не має і в цій частині позовних вимог слід відмовити, бо звільнення відбулося у спосіб, передбачений умовами укладеного трудового договору та з дотримання вимог трудового законодавства України. У відповідності з вимогами ч2 ст.235 КЗпП України тільки при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв»язку з тим, що суд не вбачає ,що звільнення проведене з порушенням діючого законодавства про працю та не вбачає підстав для поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вважає такими ,що задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення виплат за листами тимчасової непрацездатності ,суд вважає такими, що задоволенню не підлягають, бо сплата за листами тимчасової непрацездатності серії АГВ № 455526, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №462055, листок тимчасової непрацездатності серії АГВ №483011 (том справи2 арк.18-20) проведена своєчасно та належним чином, докази цим обставинам, які надані відповідачем суд визнає обґрунтованими та належними (т.1 арк.77-87, арк..126,т.2арк .78-84). У відповідності з ПОРЯДКОМ обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням ,затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266від26.09.2001 року ( [PERSON] із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ України N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ 4. Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб'єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров'я у зв'язку з раніше отриманим ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності). \ Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Розрахунковим періодом, за який обчислюється середній дохід для розрахунку виплат за страхуванням на випадок безробіття особам, які виконували роботи (надавали послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, є останніх шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної) незалежно від кількості укладених договорів та строку їх дії (приклад наведено у додатку 1). \ Пункт 4 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Для осіб, які брали участь у страхуванні на випадок безробіття на добровільних засадах, розрахунковим періодом для обчислення середнього доходу, для розрахунку виплат за страхуванням на випадок безробіття є останніх шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної), і протягом яких особа сплачувала страхові внески (приклад наведено у додатку 1). \ Пункт 4 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ Для осіб, які працювали (працюють) на підприємствах, в організаціях, робота яких пов'язана із сезонним характером виробництва відповідно до Списку сезонних робіт і сезонних галузей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 1997 р. N 278 ( 278-97-п ) (Офіційний вісник України, 1997 р., число 14, с. 18; 1999 р., N 48, ст. 2363; 2002 р., N 51, ст. 2318), та для осіб, які вивільняються з роботи у зв'язку з достроковим зняттям Чорнобильської атомної електростанції з експлуатації, при призначенні частини допомоги по безробіттю понад розміри та тривалість виплат за страхуванням на випадок безробіття, за розрахунковий період береться 12 календарних місяців підряд (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору) (приклад наведено у додатку 1). Місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин (тимчасова непрацездатність, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком), виключаються з розрахункового періоду (приклад наведено у додатку 1). Для осіб, які отримують грошове забезпечення, місяці тимчасової непрацездатності та відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами не виключаються з розрахункового періоду. \ Абзац шостий пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1332 ( 1332-2009-п ) від 08.12.2009 \ 6. У разі коли застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менше ніж календарний місяць, середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється за фактично відпрацьований час перед настанням страхового випадку, крім розрахунку допомоги по вагітності та пологах за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (приклад наведено у додатку 1). У разі коли застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески менше ніж календарний місяць, середня заробітна плата (дохід) для розрахунку допомоги по вагітності та пологах за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, обчислюється з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але не вище за розмір середньої заробітної плати за всіма видами економічної діяльності в місяці, що передує місяцю, в якому настав страховий випадок, відповідно в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (за даними Держкомстату) та не нижче за розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом у місяці настання страхового випадку. За вибором особи для розрахунку допомоги по вагітності та пологах середня заробітна плата (дохід) може обчислюватися за декількома місцями роботи сумарно за шість календарних місяців у 12-місячному періоді перед настанням страхового випадку. У такому випадку обчислення середньої заробітної плати (доходу) здійснюється робочими органами відділень Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до пункту 17 цього [PERSON] на підставі довідок про середню заробітну плату (дохід), що подаються (надсилаються) застрахованою особою. У разі коли у застрахованої особи після набуття права на призначення страхової виплати за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, одночасно виникло право на призначення іншої страхової виплати, під час обчислення середньої заробітної плати для визначення розміру іншої страхової виплати береться розрахунковий період, за яким обчислювалася середня заробітна плата для призначення попередньої страхової виплати. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивачки в тій частині, що їй штучно зменшено середньоденний заробіток при нарахуванні допомоги у зв»язку з тим, що після її звільнення з роботи 10.07.2014 року, коли вона була зазначена за табельним номером 38, їй було на підставі наказів про преміювання за червень та липень 2014 року нараховано премію, саме за цим табельним номером, хоч вона фактично з 15.07.2014 року працювала за табельним номером 95 є такими , що не відповідають вимогам діючого законодавства, бо п.1.6.2 Інструкції із статистики заробітної плати, затвердженої Держкомстат України від 13.01.2004 року №5 передбачено: «У разі, якщо нарахування заробітної плати здійснюється за попередній період , зокрема, у зв»язку з уточненням кількості відпрацьованого часу, виявлення помилок, вона відображаються у Фонді оплати праці того місяця, у якому було здійснено нарахування». До нарахування допомоги за тимчасовою непрацездатністю ці вимоги не відносяться. Нарахування та виплата премії позивачці в серпні-вересні 2014 року відбулися на підставі Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 24.02.2004 року з змінами та доповненнями від 03.11.2011 року (том 1 арк.69-76) та на підставі наказів №77 від 14.08.2014 року, № 75 від 28.07.2014 року та № 79 від 21.08.2014 року(том 2 арк.74-76). Суд приходить до висновку , що в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» для розрахунків середнього заробітку застосована бути не може, бо правовідносини по нарахуванню середнього заробітку по оплаті за час непрацездатності регулюються виключно ПОРЯДКОМ обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням ,затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про розрахунок середнього заробітку» №1266від26.09.2001 року. При розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 7308,,00 гривень, суд виходить з наступного: У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд також не вбачає, бо позивачка не довела суду, їй було заподіяно моральні страждання, вона втратила нормальні життєві зв»язки і вона застосувала додаткові зусилля для організації свого життя у язв»язку з тим , що власником або уповноваженим ним органом порушені її права як працівника, суду не доведено належними доказами. Таким чином, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, не доведені належними доказами та не підлягають задоволенню в повному обсязі .

Outcome: dismissed