Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки про стягнення боргу за договором позики у розмірі 20 000 грн. та судові витрати по справі. Зі змісту позовної заяви встановлено, що 23.03.2019 року позивач надала відповідачці позику у розмірі 20 000 грн., що підтверджується розпискою. Відповідно до зазначеної розписки [PERSON] зобов`язалася повернути кошти до 15.04.2019 року. Незважаючи на настання строку повернення боргу відповідачкою не прийнято заходів щодо його повернення. 28.05.2019 року на адресу відповідачки було направлено вимогу про повернення боргу у повному обсязі, однак вона проігнорувала звернення щодо добровільного повернення боргу, тому позивачка змушена звернутися до суду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, але представником позивача надано до суду заяву від 02.10.2019 року про розгляд справи без їх участі, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення рекомендованим листом за № 777671 від 24.09.2019 року. На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи. Ухвалою суду від 17.07.2019 року відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі та призначено розгляд в спрощеному позовному провадженні. Будь яких клопотань від учасників справи не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. В зв`язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, суд відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як вважає, що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, і потреба дачі особистих пояснень відповідачем відсутня. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого остання отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі двадцять тисяч гривень, які зобов`язалася повернути до 15.04.2019 року. (а.с. 9) Свої зобов`язання, щодо повернення боргу не виконала і в строк визначений договором кошти не повернула. Кінцевий термін повернення коштів, вказаний у розписці 15.04.2019 року, тобто пройшло 5 місяців 17 днів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином. Діючим законодавством, зокрема ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначений родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за договором позики, суд прийшов до висновку, що відповідачка зобов`язана повернути позивачу позику в сумі 20 000 гривень. З цих підстав позов підлягає задоволенню. Згідно ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved