Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з цивільним позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що 19 листопада 2010 року вона та відповідач зареєстрували шлюб у Торговицькій сільській раді Новоархангельського району Кіровоградської області актовий запис № 29. У зв`язку з реєстрацією шлюбу позивач змінила своє прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] . Від спільного шлюбу позивачка має неповнолітню доньку: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у позивачки з відповідачем не склалося, тому що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Сварки в сім`ї відбувалися рідко, проте взаєморозуміння між ними не було. Відносини поступово погіршилися. Це призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми. 11 квітня 2013 року позивачка офіційно розлучилася з відповідачем. Через деякий час позивачка відновила спілкування та стосунки з відповідачем, взаємовідносини між ними покращилися. Саме наявність спільної дитини та бажання, щоб у дитини був батько сприяли тому, що позивачка вирішила вдруге укласти шлюб із відповідачем. 06 жовтня 2014 року позивачка та відповідач повторно зареєстрували шлюб у Торговицькій сільській раді Новоархангельського району Кіровоградської області актовий запис № 31. У зв`язку з тим, що позивачка та відповідач проживали спільно в орендованому житловому будинку, тому вони вирішили придбати своє житло та земельну ділянку за спільно зароблені кошти. 01 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно вищевказаного договору продавець передав за плату (продав), а покупець прийняв (купив) житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром 0,1500 га надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, згідно витягу з Державного земельного кадастру НВ3502382112016 від 12 січня 2016 року, виданого відділом Держгеокадастру у Новоархангельському районі, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 3523655100:50:010:0013 та земельної ділянки розміром 0,2501 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення, згідно витягу з Держгеокадастру НВ3502382192016, виданого 12 січня 2016 року, кадастровий номер 3523655100:50:010:0014. Пунктом 3 Договору визначено, що згідно звіту про незалежну оцінку майна, виданого фізичною особою - підприємцем « [PERSON] » від 12 серпня 2015 року, оцінка майна становить 37810 грн. Продаж вчинено за 25000 грн., які покупець сплатив до підписання договору. Крім того 01 лютого 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Згідно даного Договору продавець передав за плату (продав) у власність, а покупець прийняв (купив) земельну ділянку загальною площею 0,2501 га у межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 3523655100:50:010:0014. Продаж земельної ділянки вчинено за 7000 грн. На підставі уточненого розрахунку, виданого приватним підприємством «Експертне агентство» 31 липня 2015 року, експертна оцінка земельної ділянки 7003 грн. Після купівлі житлового будинку та земельної ділянки позивачка та відповідач із малолітньою дитиною проживали у ньому та вели спільне господарство. Проте щасливе сімейне життя позивачки та відповідача дуже швидко закінчилося. Знову частіше і частіше вони почали сваритися, так як між ними виникали постійні непорозуміння на побутовому рівні. Відповідач не розумів та не хотів розуміти сутності проблем, які виникли у їхніх стосунках. Він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між подружжям та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. З лютого 2018 року ведення спільного господарства між позивачкою та відповідачем та їхнє сумісне проживання було припинено. Припинилися їхні подружні відносини. За переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини не було. Можливості зберегти сім`ю не було. Відповідач почав проживати окремо. 03 серпня 2018 року вдруге шлюб між позивачкою та відповідачем був офіційно розірваний за рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області. Проте позивачка включно до червня 2019 року проживала із дитиною у спільному житловому будинку. На даний час у цьому житловому будинку проживає відповідач зі своєю громадянською дружиною, а позивачка із малолітньою дитиною спільно проживають в орендованому будинку. Крім того зазначила, що за весь час спільного життя подружжя, відповідач майже ніде не працював. До придбання спільного житлового будинку та земельної ділянки він деякий час працював на підприємстві «Дорстрой». Після придбання спільного майна відповідач офіційно не працював, а лише влаштовувався на тимчасові роботи різноробочим. Позивачка постійно працювала на різних роботах з офіційним працевлаштуванням з метою покращення матеріального добробуту сім`ї, постійно дбала про моральний та психологічний мікроклімат в сім`ї, піклувалася про дитину. Трудовий стаж позивачки підтверджується записами в її трудовій книжці. Житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2501 га за цією ж адресою, були придбані позивачкою та відповідачем у період перебування в шлюбі, проте після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеного майна. Майно, яке підлягає розподілу між подружжям складається з житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 0,2501 га, так як воно було придбано за час перебування позивачки та відповідача у шлюбі. Позивачка зазначила, що частки майна подружжя є рівними. Позивачка вказала, що нею вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням: або звільнити житловий будинок для неї з дитиною (в інтересах дитини), а нею добровільно буде сплачено належну йому частку від майна, або ж вона пропонувала йому сплатити належну їй частку, проте відповідач на таку пропозицію категорично не погодився. Визначити порядок користування спірним житловим будинком є неможливим, так як відповідач проживає в ньому з іншою жінкою. Таким чином відповідач позбавив позивачку та її неповнолітню дочку права користуватися та володіти належним нерухомим майном. Позивачка після залишення за її заявою без розгляду однієї матеріально правової вимоги, просить суд поділити майно, набуте за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , шляхом визначення за позивачем, [PERSON] Ѕ частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частки земельної ділянки, розміщеної в [ADDRESS] в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, але телефонограмою повідомив суд про неможливість явки в судове засідання, розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно частин 1 та 2 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України законодавець наголосив на тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позивачка звернулась з позовом до відповідача до належного суду, який повинен вирішити спір за її позовними вимогами. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 липня 2018 року розірвано шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , в Торговицькій сільській раді Новоархангельського району Кіровоградської області за актовим записом №31. Рішення суду набрало законної сили 03.08.2018 року /а.с.21/. Від спільного подружнього життя сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (світлокопія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ) /а.с.13/. Зі світлокопії договору купівлі-продажу від 01.02.2016 року вбачається, що відповідач придбав у власність (став володільцем) житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , а також земельної ділянки розміром 0,1500 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3523655100:50:010:0013 /а.с.14/. Крім того, зі світлокопії договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 01.02.2016 року вбачається, що відповідач придбав у власність (став володільцем) земельної ділянки загальною площею 0,2501 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 3523655100:50:010:0014 /а.с.15/. Довідкою Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області від 06.11.2019 року № 3794 підтверджується, що [PERSON] [INFO] зі своєю донькою [PERSON] [INFO] зареєстровані по [ADDRESS] , а фактично проживають по [ADDRESS] /а.с.16/. Ч. 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частинами 1, 2 та 3 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Приписами частин 1 та 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Виходячи із положень ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ч. 1 ст. 69 СК України вказує на те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У частинах 1, 2, 4 ст. 71 СК України наголошується, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як встановлено судом, сторони в період перебування у шлюбі придбали житловий будинок та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, власником вказаного майна в договорі купівлі-продажу зазначено відповідача у справі [PERSON] Оформлення договорів купівлі-продажу зазначених об`єктів нерухомості відбувався відповідно до положень ст. 65 СК України, вони вчинялись в інтересах на той час існуючої сім`ї та будувались на думку суду на сталих довірливих стосунках, взаєморозумінні, що ґрунтувались на принципах взаємоповаги та толерантності один до одного. В пунктах 19, 22, 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Пленум роз`яснив, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК). У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя суд виходить із принципу рівності та справедливості, враховуючи й інтереси сторін щодо його розподілу, вартості майна, яке залишається у власності сторін. З огляду на викладене суд, з метою дотримання прав сторін, зважаючи на зазначене вище вважає, що поділ об`єктів нерухомості, як спільного майна подружжя повинен бути здійсненний в рівних долях між сторонами, Враховуючи вмотивоване, суд приходить до наступного обґрунтованого та виваженого висновку. Так на момент звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, сторони не перебувають у шлюбі (шлюб припинено на підставі рішення суду), сторони в добровільному порядку не дійшли добровільної згоди щодо поділу майна, що спонукало позивачку звернутись до суду з даним позовом, з метою захисту її майнових прав щодо володіння, користування та розпорядження належним спільним сумісним майном. Суд відмічає, що відповідач заявлені до нього позовні вимоги визнав в повному обсязі, що саме по собі виказує на його свідоме волевиявлення та бажання у такий спосіб поділити спільно набуте майно в період спільного проживання з позивачкою. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись завдань та основних принципів сімейного законодавця суд, суворо дотримуючись вищеперелічених норм матеріального права, приходить до виваженого висновку про задоволення заявлених позовних вимог та поділу спільного майна сторін за заявленими вимогами. Поділ майна відбувається в інтересах сторін та з урахування їх волевиявлення. Разом з тим з відповідача на користь держави відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved