Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 14 липня 1994 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану міста Чернівці, про що 14.07.1994 року в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №933. Зазначала, що від цього шлюбу [INFO] року у них народився син [PERSON]. Стверджувала, що 16 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів 16.10.2012 року зроблено відповідний актовий запис за №277. Починаючи з вересня 2012 року відповідач покинув сім'ю та переїхав проживати окремо. За домовленістю з відповідачем після розірвання шлюбу їх син [PERSON] залишився мешкати разом з нею та з тих пір знаходиться на її утриманні. Вона одна виховує, матеріально забезпечує та піклуюся про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Посилається на те, що з часу окремого проживання відповідач самоусунувся від виховання дитини, добровільно матеріальну допомогу на його утримання не надає, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та не цікавиться його життям. Вказує, що з метою відпочинку та оздоровлення, розвитку, розширення світогляду їхнього сина в період 15.03.2019 року по 15.05.2019 року вони разом з ним мають намір здійснити виїзд до Республіки Польща. Даний тимчасовий виїзд дитини за кордон добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, буде відповідати його інтересам для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Стверджує, що вона зверталася до відповідача з проханням надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд їхнього сина за кордон у її супроводі. Однак не вперше відповідач в телефонній розмові відмовив їй у наданні такого дозволу, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювати та обґрунтовували його відмову, він не навів. На підставі вищевикладеного, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України неповнолітньому [PERSON], [INFO] за кордон до Республіки Польща на період з 15 березня 2019 року по 15 травня 2019 року у супроводі матері [PERSON], [INFO] (зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], (місце реєстрації та останнє відоме місце проживання: [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]). Позивачка в судове засідання не з'явилася. Від неї до суду надійшла заява, в якій просила суд позов задовольнити та справу слухати у її відсутності,позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивачки суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Так, в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14 липня 1994 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. /а.с.5/. Від цього шлюбу [INFO] року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. /а.с.6/. 16 жовтня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. /а.с.7/. Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, Законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Як було встановлено судом, позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітньою дитиною [PERSON], який є її сином, з метою його оздоровлення, відпочинку, розширення світогляду та загального розвитку до Республіки Польща, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: approved