Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом у якому зазначила, що вона є матір'ю неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтв про народження дітей, їх батьком є відповідач - [PERSON], з яким позивачка станом на день судового засідання перебуває у процесі розлучення. У лютому 2015 року позивачка звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на дітей та надати дозвіл на виїзд дітей за кордон до родичів. Однак, відповідач до моменту подання позивної заяви до суду нотаріально посвідченого дозволу на виготовлення проїзних документів дітей не надав. Позивачка вказувала на те, що її мати та рідня, а також батьки відповідача, проживають у Російській Федерації. Однак можливості відвідувати родичів діти не мають, оскільки не мають проїзних документів та дозволу від батька на перетин кордону. Крім того, вона в змозі забезпечити виїзд дітей за кордон України з метою розширення їх світогляду, вивчення географії, історії та поглибленого вивчення мов, зокрема - угорської, словацької та англійської (яку діти вивчають додатково протягом навчального року). В зв'язку з бездіяльністю відповідача, позивачка просила в судовому порядку надати дозвіл на виготовлення проїзних документів її дітям - особам, які не досягли 16-річного віку, та надати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд з України без згоди та супроводу батька - [PERSON] до досягнення кожним з них шістнадцятирічного віку. В ході судового розгляду справи позовні вимоги було уточнено та в кінцевому варіанті позивачка просила надати дозвіл на виїзд дітей за кордон строком на п`ять років. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Позивачка пояснила, що відповідач безпідставно не надає дозвіл на виготовлення проїзних документів дітей, також не надає дозволу на виїзд синів за межі України для їх оздоровлення та відпочинку, та не аргументує причин відмови, демонструючи байдужість до благополуччя дітей. Позивачка вважає, що відповідачем порушуються права дітей. Крім того, позивачка зазначила, що вже кілька місяців разом з відповідачем не проживає, діти мешкають з нею, а відповідач їхнім життям не цікавиться, не телефонує, та навіть при зустрічі у школі робить вигляд, що дітей та позивачку не бачить. Все це значно утруднює їх спілкування та отримання необхідних документів та дозволів в позасудовому порядку. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Оганова В.В. підтримала позовні вимоги позивачки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Наведене підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.5,6). Діти проживають разом з позивачкою, батько з сім'єю не проживає. Мати позивачки проживає на території Російської Федерації. Родинні стосунки підтверджено свідоцтвом про народження позивачки (а.с.7), копією паспорта відповідача з відміткою про укладення шлюбу та зміну позивачкою прізвища (а.с.8). Мати позивачки, її сестра та батьки відповідача регулярно запрошують дітей відвідати їх та погостювати. Проте такої змоги діти не мають, оскільки їх батько без пояснення причин відмови нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дітей за кордон не надає. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Так, рівність прав і обов'язків батьків стосовно дітей має дотримуватися незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи ні. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини. Згідно положень ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідач без пояснення причин не надає дозвіл на виїзд за кордон дітей для їх оздоровлення і відпочинку, а також відмовляється від нотаріального посвідчення клопотання про оформлення проїзних документів дітей для виїзду за кордон без поважних на то причин. Відповідач [PERSON] разом з сім`єю не проживає, що утруднює отримання від нього дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей та нотаріального посвідчення клопотання про оформлення проїзних документів для виїзду їх за кордон, в зв'язку з чим, суд вважає, що позивачки можливо надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на дітей та дозволу на виїзд їх з України без згоди та супроводу батька - [PERSON], строком на п`ять років.

Outcome: approved