Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет, її сину [PERSON], [INFO] без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], у її супроводі, до досягнення дитиною повноліття. Позивачка та її представник у судове засідання не з'явилися, але подали письмову заяву про розгляд даної справи за їх відсутності, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, тому суд зі згоди позивача ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Прилуцької міської ради в судове засідання не з'явилась, але подав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження вимог або заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 р., який було розірвано у 2012 р. Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 11). Після розірвання шлюбу, за спільною згодою, син проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач у вихованні та утриманні дитини участі не приймає, аліменти не сплачує до спілкування з дитиною не прагне і взагалі з нею не бачиться та питанням його життя, здоров'я, навчання, відпочинку не переймається. На теперішній час позивачка має намір поїхати відпочивати та оздоровлюватись за межі країни, разом із сином, однак відповідач згоди на виїзд дитини не надає. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вважає надані позивачкою докази достатніми та переконливими. На підставі викладеного та

Outcome: approved