Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що їй на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 липня 2002 року належить право власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» зазначена квартира була зареєстрована 10.12.2012 року, в книзі 141 за реєстраційним номером 21352391. Складається квартира із трьох кімнат, житловою площею 42,5 кв. м., загальною площею 60,1 кв. м. В квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (її колишній чоловік) та [PERSON] (її син). 25 січня 2013 року вона уклала шлюб з [PERSON] , про що Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було зроблено актовий запис №13. Після реєстрації шлюбу вона прийняла прізвище чоловіка - « [PERSON] ». У 2016 році вона з чоловіком, і з неповнолітнім на той час сином [PERSON] , змінили своє місце проживання із квартири по [ADDRESS] , виїхали в Ізраїль. Пізніше, вона повернулась мешкати у зазначену квартиру, а її син [PERSON] , будучі вже дорослою людиною, залишився проживати в Ізраїлі, але при цьому син залишається бути зареєстрованим у належній їй квартирі. Вона неодноразово зверталась до сина з проханнями знятись з реєстраційного обліку у квартирі, де він повідомляв їй, що не має можливості приїхати в Україну і займатись питанням зняття з реєстрації. При цьому син надав належним чином завірену довіреність на ім`я його сестри, її старшої доньки [PERSON] , але у зв`язку з відсутністю у сина паспорта громадянина України, не можемо вирішити питання зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі без його присутності. Весь час непроживання в квартирі, [PERSON] не цікавився житловим приміщенням, ніякої участі в утриманні квартири та в догляді за нею не приймав і не приймає, ніяких речей його в квартирі немає. Жодних перешкод у користуванні квартирою вона синові ніколи не чинила, його непроживання в квартирі є добровільним, пов`язаним із особистими обставинами. Вона одна несе всі розходи по утриманню квартири в належному стані, сплачує комунальні платежі, в тому числі і за відповідача, який вже тривалий час не проживає в квартирі. Окрім того, вона не має можливості здійснювати свої права власника у повному обсязі, тобто користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, а зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі, вона може лише шляхом звернення до суду з цим позовом про визнання сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON] ) є власником квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 15.07.2002 року. Право власності на квартиру зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 10.12.2012 року за реєстровим № 21352391, в реєстровій книзі № 141, що підтверджується реєстраційним посвідченням. Отже спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої ТОВ «Абонент ХХІ» № 001123345 від 09.08.2021 року, в зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Згідно з актом про не проживання КП КМР «Добробут» № 341 від 10.08.2021 року, [PERSON] з 2016 року за місцем реєстрації не проживає. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ним та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується.

Outcome: approved