Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником [ADDRESS]. У вказаному житловому приміщенні разом із нею зареєстровані її онуки, відповідачі, які однак не мешкають у вказаному будинку протягом тривалого періоду часу, виїхавши за межі країни в серпні 2014 року. Протягом цього періоду відповідачі не приймають жодної участі в утриманні будинку, не сплачуючи витрати за комунальні послуги. Фактичне місце знаходження відповідачів невідоме. Оскільки комунальні послуги нараховуються також на кількість зареєстрованих у житлі осіб, то це ускладнює життя позивачки, яка змушена сплачувати комунальні витрати за свій будинок також й за відповідачів, які фактично не користується спірним житлом. Таким чином вважала, що залишаючись зареєстрованими [ADDRESS], однак не мешкаючи у такому будинку, відповідачі фактично втратили право користування ним, тому просила задовольнити позов. У судовому засіданні позивачка на задоволені позову наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явились за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяв про можливість проведення розгляду справи у їх відсутність. Представник третьої особи, який діє на підставі довіреності, [PERSON], не заперечував проти задоволення вимог [PERSON] На підставі того, що позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив рішення при заочному розгляді. Допитавши свідків та вивчивши письмові докази, суд вважає, що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 14 березня 2003 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 276, а також витягом про державну реєстрацію прав від 20 липня 2011 року (а. с. 6, 7). Суд також встановив, що відповідачі, онуки позивачки, [PERSON] з 19 жовтням 2012 року та [PERSON] з 16 квітня 2014 року, зареєстровані в [ADDRESS], що підтверджується відомостями Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, а також довідкою про склад родини від 13 грудня 2015 року (а. с. 9, 13, 14). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із актом від 25 липня 2016 року КСН «Ляпіно», складеним представниками КСН «Ляпіно», вбачається, що за свідченнями сусідів [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованими [ADDRESS], фактично там не мешкають понад два роки (а. с. 8). Допитані у судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, в судовому засіданні вказували, що вони знайомі із мешканцями будинку [ADDRESS], де мешкає позивачка разом зі своїм чоловіком та сином. Натомість, де мешкають або можуть перебувати два онуки [PERSON], їм невідомо, які однак раніше мешкали по [ADDRESS], оскільки свідки не бачили ані [PERSON], ані [PERSON] протягом останніх двох-трьох років. Таким чином суд встановив, що відповідачі, які приходяться онуками позивачці, не мешкають у спірному житловому приміщенні, залишаючись зареєстрованими в [ADDRESS], тим самим чинять перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні було підтверджено відповідними доказами, що відповідачі не мешкають разом із позивачкою у спірному житловому приміщенні понад рік без поважних причин, що свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування буд. [ADDRESS]. На підставі наведеного суд вважає необхідним захистити право власності позивачки шляхом визнання відповідачів такими, що втратлив право користування буд. [ADDRESS].

Outcome: approved