Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Представники позивачки у судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, просила суд предявлені вимоги задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди представників позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Дніпропетровського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання надав письмову заяву про можливий розгляд справи без його участі та ухвалення рішення на розсуд суду у відповідності до норм чинного законодавства. Представник Бабушкінського відділ ДВС м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, тому вважаю за можливе розгляд справи провести без їх участі на підстав доказів наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення представників позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що 18.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вул. Садова, №76 від 18.04.2012 року, який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №538. Згідно із зазначеним договором продавець [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] у власність зазначений будинок, а [PERSON] зобов'язалася прийняти його у власність та сплатити за нього визначену договором грошову суму. Також між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований даний будинок, площею 0,1061 га. (кадастровий номер 1221486200:05:0010235) від 18.04.2012 року, який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №542. На виконання договорів купівлі-продажу [PERSON] передав, а позивачка прийняла житловий будинок та земельну ділянку і сплатила за визначену договором суму в розмірі 639 105,00 грн. за будинок та 79 968,00 грн. за земельну ділянку. Загальна сума двох договорів становить 719 073,00 грн., що на момент укладення правочинів було еквівалентом 90 000,00 доларів США. Розрахунки проведено до підписання договорів, про що в них безпосередньо зазначено, тобто договори є виконаним в повному обсязі. У судовому засіданні встановлено, що після укладення договорів купівлі-продажу позивачка [PERSON] зареєструвала право власності на будинок та отримала відповідне свідоцтво про право власності. Проте нею не було своєчасно зареєстровано право власності на земельну ділянку. Так, в березні поточного року позивачка зверталась до Реєстраційної служби з приводу реєстрації права власності на земельну ділянку. Однак їй було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій, з причини наявності чинних арештів на земельну ділянку належну їй на праві власності. В єдиному реєстрі обліковувалось декілька арештів які винесені в рамках виконавчих проваджень про арешт майна боржника [PERSON], який фактично є колишнім власником земельної ділянки. Таким чином, оскільки [PERSON] не було своєчасно вчинено дій з реєстрації права власності на земельну ділянку, в державному реєстрі вона продовжує обліковуватись як власність [PERSON], який продав ділянку позивачці у квітні 2012 року, а наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно арешти накладено в рамках виконавчих проваджень де боржником є саме відповідач. Згодом, у листопаді поточного року позивачка, через уповноважену особу [PERSON] повторно звернулась до Реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Зазначена заява розглянута, за результатами її розгляду винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №32552351 з підстав наявних зареєстрованих обтяжень речових прав. Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, яка належить на праві власності позивачці наявні арешти вжиті відповідними відділами ДВС в рамках виконавчих проваджень відкритих саме у відношенні боржника [PERSON], у тому числі на земельну ділянку площею 0,1061 га (кадастровий номер 1221486200:05:0010235), розташовану по вул.Садовій, №76 в с. Новоолександрівка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, яку останній продав позивачі [PERSON] за договором 2012 року та яка жодного відношення не має до справ у яких наявні зазначені обтяження. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 6 ст. 120 ЗК України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Як вбачається з наданих документів, а саме договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18.04.2012 року посвідчених Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], земельна ділянка площею 0,1061 га (кадастровий номер 1221486200:05:0010235) придбана нею на законних підставах у спосіб передбачений чинним законодавством. За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України закріплено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ч 2. ст.8 ЗУ «Про виконавче провадження» Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Я не являюсь боржником у даному випадку оскільки не маю боргових зобов'язань перед ПАТ КБ «Приват Банк». Таким чином арешт мого майна в рахунок погашення грошових зобов'язань третіх осіб є протиправним позбавленням права власності, що забороняється законом і є підставою для звернення з позовом до суду. Доказом того, що майно на яке накладено арешт належить позивачці на праві приватної власності є договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1061 га (кадастровий номер 1221486200:05:0010235) від 18.04.2012 року, який посвідчено Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №542. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вважаю, що наявність заборон на відчуження та арештів щодо належної [PERSON] земельної ділянки, є безпідставною, та порушує її права і скасування заборони та арештів є належним способом захисту її порушених прав. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до п. 4 Постанова Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Стаття 14 Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що на теперішній час немає законних підстав перебування майна, належного [PERSON], під арештом, тому позовні вимоги позивачки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 1102,40 грн., сплачені нею при подачі позову.

Outcome: approved