Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна, придбаного в шлюбі, у якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені судові витрати в сумі 8 160 грн., які складаються зі сплати судового збору та правової допомоги. Заявлений позов обґрунтовує тим, що 20.01.2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Октябрському відділі ДРАЦС Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 8. В 2011 році вони приїхали в м. Коломия, в гості до знайомої, та вирішили купити в ньому квартиру в новобудові в центральній частині міста. На вул. Винниченка вони побачили будинок, в якому були вимурувані лише стіни першого поверху, знайшли його забудівника і за її згодою на відповідача були оформлені документи про пайову участь в будівництві даного будинку. За спільні кошти сімейного бюджету оплатили забудівнику перший внесок в сумі 7 000 доларів США за трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Після цього вони з відповідачем поїхали за кордон з метою заробити кошти для виплати вартості всієї вказаної квартири. Вона з відповідачем та окремо протягом 2011-2013 років приїжджали в м. Коломия і сплачували всі періодичні платежі виплати вартості цієї квартир. Всього ними було сплачено 38 500 доларів США. В 2013 році, повернувшись в м. Коломия, спочатку проживали в орендованій квартирі, проводили за спільні кошти внутрішні будівельні роботи в спірній квартирі і весною 2014 року вони вселилися в неї. 10.02.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Коломийського міського управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію за відповідачем прав власності на дану квартиру і йому видано свідоцтво про право власності на житло, [NUMBER], що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з вказаною реєстрацією їхня квартира є трьохкімнатною, загальною площею 70,5 кв. м., житловою - 47,6 кв. м. В шлюбі дітей у них не було і між ними почали виникати конфлікти, що призвели до розпаду їхньої сім'ї. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу вона поїхала за кордон і, повернувшись в липні 2018 року в м. Коломия, виявила, що в спірній квартирі поміняні замки у вхідних дверях. Правовстановлюючий документ на квартиру, технічний паспорт на неї знаходяться у відповідача, а з причин відсутності доступу до квартири вона не може виготовити ні новий технічний паспорт, ні звіт про визначення ринкової її вартості. Спірна квартира знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку і технічно поділити її в натурі неможливо, а частка кожного становить 1/2 частину даної квартири, а тому просить визнати за нею право власності на її 1/2 частку даної квартири. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала. В судове засідання представник позивачки надала письмове клопотання про слухання справи у її відсутність,не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився без поважної причини, про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада». Дослідивши матеріали справи, та письмове клопотання представника позивачки, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.01.2006 року по 13.09.2015 року. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.09.2015 р. шлюб було розірвано (а.с. 5). В шлюбі дітей у сторін не має. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін є квартира [ADDRESS]. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 130555131 від 11.07.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно актуальна інформація про об'нерухомого майна: квартиру загальною площею 70,5 кв. м., житловою 47,6 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; дата державної реєстрації: 03.02.2014 року; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: 17602474, видане 10.02.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області Мельничуком Д.І.; форма власності: приватна, розмір частки: 1, власник: [PERSON] (а.с. 6-7). Довідкою, виданою рекламно-інформаційною агенцією «Карпати» (послуги по нерухомості), стверджується те, що приблизна ринкова вартість спірної квартири складає 32 000 американських доларів, що з розрахунку на 13.07.2018 року складає 832 000 грн. (а.с. 8). Вказані обставини, сторонами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Частиною 1 ст. 69СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того,на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох». Відповідно до п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того , на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 року (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст.60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Як вбачається з матеріалів справи та пояснення сторін, спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, мета придбання - спільне проживання однією сім'єю в даній квартирі, а джерелом набуття квартири були кошти, обидвох сторін позову, які на час придбання квартири були однією сімє'ю. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред. 2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. З огляду на вищенаведені правові позиції, відповідач не надав суду докази того, що спірна квартира була придбана не за їх спільні кошти. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. В зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути в користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору та правової допомоги. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.60,61,68,69,70,71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, правових позицій ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16,

Outcome: approved