Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом і просить визнати недійсним рішення виконавчого комітету Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 31 липня 2001 року № 132 «Про видачу свідоцтва про право власності»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], померлого [INFO] року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON], посвідчене державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 22 листопада 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2937. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її батько - [PERSON], який до дня смерті проживав за адресою: [ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок. Спадкоємцями першої черги після смерті батька є вона, її брат [PERSON], та її сестра [PERSON] За домовленістю між спадкоємцями належний батькові житловий будинок залишається у спадщину всім трьом спадкоємцям першої черги, але через те, що на день смерті батька був відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, оформлення спадщини вони не здійснили. Однак, в Яськівській сільській раді Біляївського району Одеської області їй стало відомо про те, що відповідач [PERSON] отримав в Біляївській районній державній нотаріальній конторі Одеської області свідоцтво про право на спадщину за законом на своє ім'я. З метою прийняття спадщини після смерті батька вона в квітні 2017 року звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено, так як нею був пропущений встановлений законодавством строк для прийняття спадщини, а також 22 листопада 2001 року на вказану спадщину вже отримано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON], і рекомендовано звернутися до суду з питання встановлення факту прийняття спадщини та визнання за собою права власності на належну долю спадкового майна. В свою чергу, свідоцтво про право власності на ім'я померлого батька [PERSON] було видане на підставі рішення виконавчого комітету Яськівської сільської ради від 31 липня 2001 року № 132 та свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області 07 вересня 2001 року. Вважає, що зазначене рішення виконавчого комітету Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області та свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім'я [PERSON] підлягають скасуванню, так як вони видані після смерті останнього, і на їх підставі відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим звернулася з даним позовом до суду. Позивачка у судовому засіданні на задоволені позову наполягала з підстав, викладених в позовній заяві. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала. Після перерви до судового засідання не з'явилася, хоча була повідомлена належним чином, повідомлення про причини неявки від неї не надходило. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у запереченні. Представник Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки, відповідачів, третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів, як передбачено ст. 57 ЦПК України. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року помер батько позивачки, відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 72). Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та його діти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 12). У встановлений законом шестимісячний строк спадкоємці - дружина [PERSON] та син [PERSON] звернулися до нотаріальної контори після смерті [PERSON], шо підтверджується матеріалами спадкової справи № 617/2001, заведеної Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області з якої вбачається, що [PERSON] спадщину не приймає, на спадщину не претендує (а.с. 71 зв.), а [PERSON] спадщину прийняв (а.с. 71). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 617/2001, заведеної Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області, позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, але листом державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області № 1367/02-14 від 24.03.2017 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду з питання встановлення факту прийняття спадщини та визнання за собою права власності на належну частку спадкового майна, так як нею пропущений встановлений законодавством строк для прийняття спадщини (а.с. 86). З рішення Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 132 від 31 липня 2001 року «Про видачу свідоцтва про право власності» вбачається, що вирішено видати на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (а.с. 51), тобто після смерті спадкодавця. На ім'я відповідача [PERSON] державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори 22 листопада 2001 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці земель Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області розміром 0,25 га, зареєстрованого в реєстрі за № 2937 (а.с. 9). Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК, строк на прийняття якої не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР (у редакції 1963 року), оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] року. Статтею 71 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством СРСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР 1963 року). Крім того, статтею 75 ЦК УРСР 1963 року визначено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності є обґрунтованими, оскільки стосувалися прав та обов»язків [PERSON], який помер до прийняття рішення та видачі свідоцтва про право власності, а зі смертю особи припиняється цивільна правоздатність особи, але у їх задоволенні слід відмовити, виходячи з того, що позивачкою пропущено строк позовної давності. При цьому суд виходить з того, що позивачка [PERSON] ще з 2001 року, проявивши принаймні розумну обачність могла і повинна була знати про існування спірного свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок належного її батькові, оскільки позивачка не могла не бути обізнаною з приводу спадкового майна [PERSON], так як на момент смерті останнього, а також на момент смерті матері [PERSON] вони підтримували родинні зв'язки та проживали по сусідству, що також дає підстави вважати, що їй було відомо про існування оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом на час смерті батька. До того ж, у своїй позовній заяві позивачка посилалася на ту обставину, що після смерті батька між спадкоємцями існувала усна домовленість щодо розподілу спадкового майна. Посилання позивачки, що вона про свідоцтво про право на спадщину за законом дізналася лише після смерті матері [PERSON] суд до уваги не приймає, так як жодного доказу на підтвердження цієї обставини нею надано не було. Крім того, у судовому засіданні позивачка пояснила, що подала вказаний позов до суду, оскільки відповідач [PERSON] розірвав шлюб з дружиною, не спілкується з дітьми і хоче позбавити їх житла. А вона, звернувшись з позовом до суду, бажає отримати свою частку у майні після смерті батька і подарувати її дітям [PERSON], з яким у неї склалися вкрай неприязні відносини. З наведених норм права вбачається, що до правовідносин про спадкування, які виникли під час дії ЦК УРСР, необхідно застосовувати як загальний строк позовної давності (стаття 71 ЦК УРСР). Згідно довідки Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 07 вересня 2001 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS], згідно запису в погосподарській книзі № 2/135. Відповідно до Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору було покладено саме на сільські ради. Належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто запис у погосподарській книзі визнавався в якості актів органів влади, що підтверджує право власності. Тобто належність [PERSON] житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], на час його смерті підтверджується довідкою - випискою з по господарської книги № 2/135 Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області, відповідно до якої за [PERSON] числиться житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а.с. 75 зв.). В частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину позовна заява підлягає залишенню без задоволення, виходячи з того, що в матеріалах спадкової справи міститься вказана довідка-виписка з по господарської книги, відповідно до якої за [PERSON] числиться житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а.с. 75 зв.), і посилання на цю довідку міститься у свідоцтві про право на спадщину, виданому державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори від 22 листопада 2001 року. Виходячи з наведеного, суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю. Щодо вказаної позовної вимоги відмова у задоволенні позову з підстави пропуску строку позовної давності не допускається, оскільки у задоволенні позову має бути відмовлено за необгрунтованістю і недоведеністю. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed