Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що є громадянкою Російської Федерації і протягом тривалого часу проживала у Тюменській області, але по досягненні пенсійного віку мала намір переїхати на постійне місце проживання до України. Між нею та її сином [PERSON] була досягнута домовленість про те, що вона буде переказувати йому грошові кошти з метою придбання на її ім'я нерухомого майна, зокрема, квартири та земельної ділянки. В подальшому, вона видала на ім'я [PERSON] довіреність, продала належні їй акції та двічі переказала йому грошові кошти у сумі 1000000 російських рублів та 220000 російських рублів. На вказані кошти на її ім'я була придбана квартира у м. Херсоні за 21000 доларів США. В 2006-2007 році син телефоном повідомив позивачку про те, що в смт. Лазурне Скадовського району Херсонської області за 11500 доларів США продається земельна ділянка під будівництво, яка в подальшому була придбана. В 2012 році, після смерті сина, позивачка приїхала до України і дізналася, що її син оформив спірну земельну ділянку [ADDRESS] не на неї, а на своє ім'я. Після смерті сина позивачки, [PERSON], на 1/2 частину спірної земельної ділянки було видано свідоцтво на право на частку у спільному майні подружжя на ім'я відповідачки [PERSON], дружини померлого, іншу її частину успадкували позивачка (1/8 частина) та дочка померлого відповідачка [PERSON] (3/8 частин). Оскільки спірна земельна ділянка була придбана за її кошти, позивачка просила суд на підставі ст. 217 ЦК України визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2007 року, визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в цілому та витребувати земельну ділянку з володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивачка та її представники позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові. Зазначили, що позивачка протягом тривалого часу проживала та працювала в Тюменські області Російської Федерації. Мала значний дохід і була акціонером «Сургутнафтогаз». Постійно спілкувалася з сином і мала намір по досягненні пенсійного віку переїхати на постійне проживання до м. Херсона. З метою придбання нерухомого майна продала належні їй акції вищевказаного підприємства, коли син повідомив, що знайшов для неї квартиру видала на його ім'я довіреність і двічі 22.11.2006 року та 22.03.2007 року перерахувала йому грошові кошти в розмірі 1000000 російських рублів та 220000 російських рублів відповідно. За законодавством Російської Федерації переказувати великі суми грошей нерезиденту (навіть у разі якщо він є близьким родичем) можливо було тільки з призначенням платежу дарування. В зв'язку з викладеним у платіжних документах зазначено, що гроші переказувались [PERSON] як дар. По іншому переказати їх було неможливо. В подальшому, син в кінці 2006 року придбав на її ім'я квартиру, а також повідомив про те, що знайшов земельну ділянку в смт. Лазурне Скадовського району на якій можна побудувати будинок для літнього відпочинку. Всіма питаннями придбання земельної ділянки та оформлення договору купівлі-продажу займався [PERSON] Як вона дізналася після смерті сина, останній у березні 2007 року оформив її на своє ім'я. Оскільки спірна земельна ділянка була придбана за її кошти просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 30.03.2007 року, визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку та витребувати земельну ділянку з володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, заявою просила розглядати справу у її відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник позов не визнали. Пояснили, що спірна земельна ділянка була придбана [PERSON] за особисті кошти позичені у [PERSON], а потім повернуті за рахунок кредиту, а також від підприємницької діяльності. Відповідачка [PERSON] зазначила, що їй невідома подальша доля грошових коштів, які були переказані позивачкою своєму сину. Представник відповідачів зазначила, що є недоведеним факт передачі позивачкою своєму сину [PERSON] доручення, будь-яких домовленостей про придбання земельної ділянки. Крім того звернула увагу на те, що гроші переказувались з призначенням платежу дар, тому перейшли у власність обдаровуваного і він міг розпорядитися ними на власний розсуд. Також просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки про те, що власником земельної ділянки є її син позивачка була обізнана. Зазначила, що на час придбання земельна ділянка позивачкою не оглядалася, на ній були відсутні будь-які будівлі та споруди, а тому вказана земельна ділянка не може належати позивачці яка є громадянкою Російської Федерації і остання не могла набути її на підставі договору купівлі-продажу в силу положень ст. 81 ЗК України. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що добре знає сім'ю [PERSON] Останній з дружиною займався підприємницькою діяльністю, мав декілька ларьків-магазинчиків на ринках «Острів» та «Житлоселище» у м. Херсоні. В 2006-2007 роках [PERSON] вирішив придбати земельну ділянку і оскільки грошей не вистачало на її придбання у Залізному Порту, вирішив придбати землю та будуватися в смт. Лазурне самостійно та з допомогою тестя [PERSON] В березні 2007 року [PERSON] повідомив, що знайшов ділянку в смт. Лазурне за 12000 доларів США, у свідка родина [PERSON] позичила 30000 грн., решта коштів у них була від підприємницької діяльності. Купували пусту ділянку, позивачка жодної участі у її придбанні не приймала, про те, що ділянка купується на кошти позивачки чи для неї [PERSON] нічого не казав. Отримані у борг кошти [PERSON] повернули в травні 2007 року за рахунок кредиту. [PERSON] купував квартиру для позивачки десь за пів року до придбання земельної ділянки, потім її продали та купили позивачці іншу квартиру. В кінці 2006 року [PERSON] консультувався з нею з приводу придбання квартири своїй матері. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є батьком [PERSON] Про спірну земельну ділянку дізнався в березні 2007 року, купили її весною та до теперішнього часу будуються на ній. Обирали ділянку свідок, відповідачка [PERSON] та померлий [PERSON] На час придбання ділянка була без будівель. Придбати землю вирішив [PERSON], кошти були від продажу бутіків на ринках (які не приносили бажаного доходу) та з продажу акцій свідка, який також працював на півночі. [PERSON] мало що казав за межами своєї родини, був скритний, тому всі рішення що та де будувати приймав він особисто. Позивачка приїжджала, але не допомагала у будівництві. Документів на цю землю свідок не бачив, але наскільки йому відомо, оформили ділянку на [PERSON] Придбали ділянку через кілька днів після того як дивились. Позивачку жодного разу на земельну ділянку на возив, щодо кредиту та позики у [PERSON] свідку нічого не відомо. За які гроші здійснювалося будівництво також не знає, лише допомагав у будівництві фізично та порадами. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що добре знає позивачку та [PERSON], оскільки вони разом працювали на Півночі. Позивачка мала акції «Сургутнафтогаз» які в подальшому продала та мала намір придбати нерухомість. В 2006 році [PERSON] в розмові з свідком повідомив, що він за дорученням придбав матері [PERSON] квартиру, остання підтвердила цю інформацію. [PERSON] повернулася на Україну в 2012 році. Про здійснення будівництва на земельній ділянці знає від [PERSON], неодноразово возила з Півночі передачі родині [PERSON] від його матері в т.ч. гроші. Доручення [PERSON] від [PERSON] передавала Півкіна. Наскільки відомо свідку від ларьків на ринках отримувалися незначні доходи. Про придбання земельної ділянки знає від позивачки та [PERSON] Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 30.03.2007 року посвідченого державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори Куліш Л.Г. реєстровий № 1048, [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку розміром 0,1481 га. для індивідуального житлового будівництва в [ADDRESS] (п. 1). Продаж вказаної земельної ділянки вчинено за 58351 грн. (п. 3). Згідно з довідкою виданою ХДБТІ 22.03.2007 року за № 174313 на відчужуваній земельній ділянці будівлі не зареєстровані (п. 14). Після придбання земельної ділянки на ім'я [PERSON] було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Як вбачається з актового запису про смерть № 16 від 03.01.2013 року відділу державної реєстрації актів цивільного стану Комсомольського РУЮ у м. Херсоні [PERSON] помер [INFO] року. Факт того, що позивачка є матір'ю [PERSON], а також громадянкою Російської Федерації сторонами визнавався, тому доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає. З заяв [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 11.01.2013 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], а [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] та отримала свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя. З свідоцтва про право власності від 18.09.2013 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Збутевич О.В. вбачається, що [PERSON] набула право власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя, зокрема, 1/2 частину спірної земельної ділянки. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно витяг № 9562618 від 18.09.2013 року. З свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2013 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Збутевич О.В. вбачається, що [PERSON] отримала право власності на 3/8 частин спірної земельної ділянки. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно витяг № 9562790 від 18.09.2013 року. З копії платіжного доручення № 9 від 22.11.2006 року вбачається, що [PERSON] переказала 1000000 російських рублів [PERSON] на придбання квартири. З копії платіжного доручення № 3 від 22.02.2007 року вбачається, що [PERSON] переказала 220000 російських рублів [PERSON] на придбання землі. З наданих на запит суду відомостей ПАТ КБ «ПриватБанк» (виписка по особовому рахунку [PERSON].) вбачається, що 22.11.2006 року від позивачки на ім'я [PERSON] були перераховані грошові кошти в сумі 1000000 російських рублів з призначенням платежу дарування грошових коштів на придбання квартири. 23.03.2007 року від позивачки на ім'я [PERSON] були перераховані грошові кошти в сумі 220000 російських рублів з призначенням платежу дарування грошових коштів. З нотаріально посвідченої заяви [PERSON] на адресу ЗАТ «Сургутнафтогазбанк» та відповіді на неї вбачається, що остання могла здійснювати валютні операції через банківські рахунки тільки в якості виплати резидентами нерезидентам сум аліментів, пенсій, спадщини, допомог, грантів, дару чи пожертв, що передбачено законодавством Російської Федерації. З довіреності від 21.11.2006 року посвідченої [PERSON] нотаріусом Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу - Югри Тюменської області вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] придбавати на її ім'я на умовах за своїм розсудом, будь-яке нерухоме майно розташоване на території України та вчиняти інші дії пов'язані з придбанням такого майна. З Свідоцтва про державну реєстрацію ФОП [PERSON], Патентів, Свідоцтва про сплату єдиного податку вбачається, що [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність: роздрібна торгівля, здача в оренду житлових та нежитлових приміщень. З Ліцензії на право здійснення торгівлі тютюновими виробами вбачається, що відповідачка [PERSON] мала право на здійснення торгівлі тютюновими виробами. Як вбачається з Кредитного договору № 65047 cred від 14.05.2007 року та Договору на відкриття картрахунку від 14.05.2007 року, а також документів доданих до цих договорів [PERSON] отримав від ЗАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти на суму 30000 грн. на споживчі потреби. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. На підставі викладеного суд вважає, що між [PERSON] та її сином [PERSON] було укладено договір доручення, який посвідчується довіреністю виданою позивачкою на ім'я сина 21.11.2006 року. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Відповідно до ст. 1007 ЦК України, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення. На виконання договору доручення позивачка перерахувала на імя сина [PERSON] грошові кошти на суму 1220000 російських рублів, що підтверджується відповідними платіжними документами. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Таким чином між [PERSON] та [PERSON] виникли зобов'язальні правовідносини. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 620 ЦК України, у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. На підставі викладеного суд вважає, що дійсним покупцем спірної земельної ділянки виступала позивачка, оскільки саме вона перерахувала повіреному кошти в рахунок оплати її придбання і на підставі викладеного вважає можливим визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнати за позивачкою право власності на спірну земельну ділянку та витребувати її з володіння [PERSON] та [PERSON] Також суд не погоджується з доводами представника відповідачів [PERSON] та [PERSON], що в даному випадку належним способом захисту права є визнання правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеної між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2007 року удаваним правочином. Відповідно до положень ст. 235 ЦК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки удаваним правочином є правочин, вчинений його сторонами на приховання іншого правочину, тобто сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Проте, як позивачем, так і відповідачами по справі не доводилось та не було встановлено судом того, що [PERSON] та [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу умисно приховали, що між ними склалися інші правовідносини, ніж ті, що витікають з договору купівлі-продажу, тому і цій частині доводи представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] є безпідставними. Суд також відхиляє доводи представників [PERSON] та [PERSON], що позивачем не доведено факту існування домовленості між [PERSON] та позивачкою [PERSON] щодо придбання [PERSON] на її ім'я нерухомості через відсутність відповідного договору, з посиланням на положення статті 237 ЦК Кодексу України, відповідно до якої представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи є безпідставними та відхиляються судом, оскільки відповідно до положень ст. 1003 ЦК України, яка визначає зміст договору доручення, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Тобто, договір доручення може бути вчинений або як двосторонній правочин, або як односторонній правочин шляхом видачі довіреності. Судом встановлено, що позивачкою на ім'я [PERSON] 21.11.2006 року було видано нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої, [PERSON] уповноважувала [PERSON] придбавати на власний розсуд будь-яке нерухоме майно, розташоване на території України, здійснювати розрахунки за вказаними угодами, оглядати та приймати майно, що придбавається, підписувати договори та акти приймання-передачі. Тобто, дана довіреність містить всі умови, які притаманні договору доручення та має чітко визначені юридичні дії та повноваження повіреного. Тому, доводи представника [PERSON] щодо відсутності договору та неузгодження особисто [PERSON] істотних умов договору, судом відхиляються. Зазначена довіреність була передана та отримана [PERSON], що підтверджено поясненнями даними у суді як самою [PERSON], так і свідками [PERSON], [PERSON], в тому числі і щодо консультацій здійснених [PERSON] з [PERSON] відносно придбання нерухомого майна для його матері - [PERSON] за отримані від неї грошові кошти. До доводів представника відповідачів про те, що грошові кошти фактично були подаровані позивачкою сину суд ставиться критично. Так, відповідачка [PERSON] зазначила, що у неї з чоловіком були довірительні стосунки, але їй нічого невідомо про долю вказаних грошових коштів. Судом встановлено, що 22.11.2006 року [PERSON] зі свого розрахункового рахунку здійснила перерахування грошових коштів на ім'я [PERSON] в сумі 1000000 російських рублів, що становить 38 000 доларів США. 22.03.2007р. було перераховано ще 220000 російський рублів, що становить 8 000 доларів США, з зазначенням в платіжних дорученнях № 9 та № 3 їх призначення: «Переказ грошових коштів на придбання квартири та Переказ грошових коштів на придбання земельної ділянки» відповідно. Здійснення зазначених платежів та їх отримання [PERSON] підтверджено і фінансовою установою, яка обслуговувала його особистий рахунок. Однак як вбачається з виписок по особистому рахунку [PERSON] наданих на запит суду банком, в графі призначення платежу зазначено: «Дарування грошових коштів на придбання квартири та Дарування грошових коштів сину» згідно заяв від 21.11.06 року та 22.03.07 року. Виявлене протиріччя усунуто наданою відповіддю ЗАТ «Сургутнафтогазбанк» від 04.06.2014 року № 03-3-1/9864 на письмовий запит [PERSON] з посиланням на те, що заявки на перерахування грошових коштів були прийняті банком з найменуванням платежів «Переказ грошових коштів на придбання квартири та Переказ грошових коштів на придбання земельної ділянки». Проте, відповідно до положень ст. 14 Федерального Закону «Про валютне регулювання і валютний контроль» № 173-ФЗ встановлені обмеження щодо здійснення валютних операцій через банківські рахунки, відповідно до яких резидент (Відправник) може здійснювати валютні операції через банківські рахунки тільки в якості виплат резидентами нерезидентам сум аліментів, пенсій, спадщини, допомог, грантів, дару і пожертв. Оскільки [PERSON] до банківської установи було надано копію свідоцтва про народження сина [PERSON] то остаточно перерахування грошових коштів банком було здійснено з врахуванням обмеження призначення платежу відповідно до положень Закону РФ «Про валютне регулювання і валютний контроль» № 173-ФЗ. Таким чином, суд приходить до висновку про те, [PERSON] не тільки мала бажання та наміри на придбання нерухомого майна, зокрема земельної ділянки, а і вчинила усі необхідні та достатні дії за для їх реалізації, які притаманні покупцю. Відповідачами по справі не надано суду доказів того, що вони мали фінансову можливість та джерела отримання достатніх грошових коштів на придбати нерухомого майна. Крім того, грошові кошти перераховувалися позивачкою та знімались з рахунку [PERSON] безпосередньо перед укладенням договору купівлі продажу земельної ділянки. Відсутність фінансових джерел у сім'ї [PERSON] та [PERSON] підтвердив і допитаний в якості свідка за клопотання відповідачки [PERSON] її батько - [PERSON], який пояснив суду, що його донька та зять деякий час мали малий бізнес з продажу продуктів харчування та косметики в роздріб, але значного догоду вказана діяльність не приносила. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка пояснила суду, що вона позичала сім'ї [PERSON] 30 тис грн. перед укладенням договору купівлі продажу земельної ділянки, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту суду не було надано, крім того, вказаної суми було недостатньо для оплати придбаної земельної ділянки. З приводу пропущення позивачкою строку позовної давності суд зауважує, що позивачка стверджувала про те, що про факт оформлення спірної земельної ділянки на [PERSON] дізналася тільки після його смерті. Вказане узгоджується з показаннями свідка [PERSON] про те, що [PERSON] нікому окрім дружини не повідомляв про подробиці свого життя, постійно казав позивачці, що необхідно почекати, документи перебувають в земельних ресурсах на оформленні. При цьому суд також враховує, що позивачка приїжджала на Україну один раз на рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, крім тверджень позивачки, у суду немає доказів того, що остання дізналася про оформлення земельної ділянки не на її ім'я, а на ім'я [PERSON] раніше ніж після смерті сина, суд виходить з того, що строк позовної давності позивачкою не пропущено. Суд не погоджується з доводами представника відповідачів [PERSON] та [PERSON], щодо неможливості набуття іноземцем права власності на земельну ділянку через обмеження цих прав законодавством. Відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 81 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору), іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Таким чином, іноземні суб'єкти дійсно обмежені у придбанні земель за категоріями, виборі місця їх розташування, у меті використання, але можуть набувати та мати у власності земельні ділянки несільськогосподарського призначення, зокрема, у межах населених пунктів. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, відноситься до категорії земель - землі житлової забудови, мета використання - обслуговування житлового будівництва. З аналізу вищенаведених обставин, ст. 81 ЗК України, ст.ст. 239, 620, 1006 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивачка як іноземна громадянка має право на набуття права власності на спірну земельну ділянку. Щодо доводів представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що право на набуття права власності на землю виникає у іноземця тільки у разі наявності розташованих на ділянці об'єктів нерухомого майна, вказане не позбавляє відповідачів, інших зацікавлених осіб ставити питання про припинення прав позивачки на спірну земельну ділянку на умовах і з підстав передбачених законом, зокрема, ст. 145 ЗК України. Вказане відповідає положенням ч. 4 ст. 41 Конституції України. При цьому суд також враховує, що спірна земельна ділянка у відповідній частині вже набута позивачкою у власність в поряду спадкування за законом після смерті сина [PERSON] Одним з доводів, які покладені в обґрунтування заперечень відповідачів є також невірне застосування положень ст. 388 ЦК України, як правової підстави позовної вимоги про витребування майна, що на думку відповідачів є підставою у відмови у задоволенні позову. Проте, під час ухвалення рішення суд, зокрема, має визначити, які правовідносини виникли між сторонами та які норми права підлягають застосуванню при вирішенні справи. Оскільки суд визначає, яка правова норма підлягає застосуванню до встановлених обставин (пункт 4 частини першої статті 214 ЦПК), то посилання представника відповідачів на норму права, яка не підлягає застосуванню, саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Тому, позивачем вірно обраний спосіб захисту права, як щодо вимоги про визнання правочину частково недійсним та і щодо відновлення порушеного права шляхом визнання права власності та витребування майна. Дослідивши в сукупності всі надані суду докази та обставини справи суд приходить до висновку про те, що вимога про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 01481 га, розташованої в [ADDRESS], укладений 30.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченим державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори Куліш Л.Г., реєстровий № 1048, в частині зазначення покупцем земельної ділянки [PERSON], підлягає задоволенню. І на підставі цього також підлягають задоволенню вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку та витребування її у відповідачів.

Outcome: approved