Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом та після уточнення позову просила суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності у спільному власності подружжя на домоволодіння [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що з 28 серпня 1984 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб про що відділом РАГСу Кіровського району м.Дніпропетровьска, зроблено актовий запис №704. 21 червня 1994 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], який складається з будинку «А» житловою площею 27,6 кв.м., літньої кухні -Б, гаражу - В, сараїв Г,Д, та забору №1, який розташований на земельній ділянці держфонду та зареєстрований державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори реєстровий №1-2962. Оскільки вищезазначений будинок не був придатний до проживання, тому був збудований новий будинок на цій же земельній ділянці, якому було присвоєно [ADDRESS]. У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом ч. 1, ч. 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. 14 лютого 2008 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS], загальною площею 72,5 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м. (а.с. 36) [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 02 червня 2008 року виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2012 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним з них на 1/6 частині домоволодіння [ADDRESS] у порідку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]; визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю). Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя на речі, придбані ним за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Разом з цим, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України). З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні від 17 грудня 2014 року вбачається, що кошти на будівництво нового будинку позивачка отримувала від батьків, брала позику та витрачала особистий заробіток в результаті ведення домашнього господарства. [PERSON] особистої участі у будівництві не приймав. Посилання позивачки на те, що на будівництво спірного будинку вона витрачала кошти, що належали їй, а [PERSON] на той час не мав постійного місця праці, зловживав спиртними напоями та не заробляв кошті не знаходить свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи містяться відомості про наявність постійних місць праці, що вбачається з копії трудової книжки. (а.с. 100-102) Нормами ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Оскільки позивачем в порушення частин 1, 4 ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що на будівництво спірного будинку позивачка витрачала особисті кошти, за цих обставин, суд вважає, що вимоги позивачки не можна визнати обґрунтованими, а тому вони задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed