Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.06.2013 року між [PERSON] та відповідачем був укладений Договір строкового вкладу № ДФО-02-144414 «Актив класичний плюс». На виконання умов Договору, відповідно до п.п. 1.1.,1.2. [PERSON] було внесено Вклад в Банк у розмірі 450 000,00 грн. на строк з 10 червня 2013 року по 11 червня 2014 року. Також 24 липня 2013 року та 12 серпня 2013 року вкладником було поповнено Вклад на загальну суму 100 000,00 грн. Згідно виписки по Договору № ДФО-02-144414 від 10.06.2013 року, залишок коштів станом на 13 жовтня 2014 року, по депозитному рахунку становить 550 000.00 грн. Посилається на те, що 16.04.2014 року між [PERSON] та ПАТ « АКТИВ-БАНК» було укладено Договір строкового вкладу №ДФО -02-175459 «Актив класичний плюс» в Євро із щомісячною сплатою процентів в розмірі 9,3% річних. На виконання умов Договору, відповідно до п.п. 1.1.,1.2.[PERSON] було внесено Вклад в Банк у розмірі 80 000,00 Євро на строк з 16.04.2014 року по 16.10.2014 року. Згідно виписки по Договору № ДФО-02-175459 від 16.04.2014 року, залишок коштів станом на 13 жовтня 2014 року по депозитному рахунку становить 80 000,00 Євро. Зазначає, що 17 червня 2014 року між Вкладником та нею було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого [PERSON] передав їй право вимоги до ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» щодо повернення частини вкладу за Договором 1 у розмірі 150 000,00 грн. та частини вкладу за Договором 2 у розмірі 2 297, 86 Євро. Про укладення даного договору, 21 листопада 2014 року Вкладником було повідомлено Банк шляхом направлення повідомлення. Листом від 01.12.2014 року за № 7201/03-4-1 відповідач повідомив її про те, що частина коштів за депозитною угодою № ДФО-02-172035 строкового вкладу «Актив прибутковий» від 24.03.2014 року та частина коштів за депозитною угодою № ДФО -02-175549 строкового вкладу «Актив класичний плюс» від 16.04.2014 року, що відступається на підставі Договору про відступлення права вимоги не підлягає відшкодуванню Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки виходить за граничний розмір відшкодування коштів, а тому відступлення права вимоги за депозитом не підлягає задоволенню Обґрунтовує вимоги тим, що 29 грудня 2014 року вона звернулась до відповідача з вимогою, в якій просила повернути їй частину вкладу, внесеного на підставі Договору № ДФО-02-144414 у розмірі 150 000,00 грн. та по Договору № ДФО-02-175459 у розмірі 2 297,86 Євро, однак ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» до теперішнього часу своїх зобов'язань не виконав та не повернув кошти за вкладами. В зв'язку з вищевикладеним та відмовою відповідача врегулювати добровільно спір вимушена звернутись до суду з вказаним позовом за захистом порушених прав та просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості за Договорами банківського вкладу в розмірі 187 753,83 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надано заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги вони не визнають та просив відмовити у їх задоволенні, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку. І таким чином у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач боржником, і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення належних йому на праві Договору про відступлення права вимоги грошових коштів у період запровадження у банку тимчасової адміністрації виконання зазначеної операції банком обмежувалось положеннями п.1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній під час виникнення спору. Крім того, звертають увагу суд на те, що в подальшому, а саме 24.12.2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб постановлено рішення № 158 про початок процедури ліквідації ПАТ «АКТИВ-БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку Шевченко О.В. Процедура ж щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом в даних правовідносинах. Згідно ж ч. 3 ст. 46 вказаного Закону, вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню , виходячи з наступних підстав. Суд проаналізувавши зміст правовідносин, які виникли між сторонами приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання загальних норм ЦК України, які визначають поняття зобов'язань та порядок їх виконання та норм Параграфа 3 Глави 71, 72, Книги п'ятої ЦК України («Банківський вклад», «Банківський рахунок»), а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки . Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків , зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як встановлено судом 10 червня 2013 року між [PERSON] та відповідачем був укладений Договір строкового вкладу № ДФО-02-144414 «Актив класичний плюс». На виконання умов Договору, відповідно до п.п. 1.1.,1.2.[PERSON] було внесено Вклад в Банк у розмірі 450 000,00 грн. на строк з 10 червня 2013 року по 11 червня 2014 року. Також 24 липня 2013 року та 12 серпня 2013 року вклад був поповнений на суму 100 000,00 грн. ( а.с.4). Згідно виписки по Договору № ДФО-02-144414 від 10.06.2013 року, залишок коштів станом на 13 жовтня 2014 року, по депозитному рахунку становить 550 000.00 грн.( а.с. 5-6). З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2014 року між [PERSON] та ПАТ « АКТИВ-БАНК « було укладено Договір строкового вкладу №ДФО -02-175459 »Актив класичний плюс» в Євро із щомісячною сплатою процентів в розмірі 9,3% річних ( а.с.7). На виконання умов Договору, відповідно до п.п. 1.1.,1.2.[PERSON] було внесено Вклад в Банк у розмірі 80 000,00 Євро на строк з 16.04.2014 року по 16.10.2014 року( а.с.8). Згідно виписки по Договору № ДФО-02-175459 від 16.04.2014 року, залишок коштів станом на 13 жовтня 2014 року, по депозитному рахунку становить 80 000,00 Євро ( а.с. 9). Статті 1058, 1059 ЦК України визначають, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. 17 червня 2014 року між [PERSON] та позивачкою було укладено Договір про відступлення права вимоги (а.с.10), відповідно до умов якого п.1.1. - Первісний кредитор передає Новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «АКТИВ-БАНК», що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором № ДФО -02-144414 від 10 червня 2013 року (далі - основний договір1) та за Договором № ДФО-02-175459 від 16 квітня 2014 року (далі - основний договір 2), разом - Основні договори, укладеними між Первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством « Комерційний Банк «АКТИВ - БАНК»(далі - Боржник). Згідно п.1.2. За цим Договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов'язань за Основним договором 1 щодо повернення частини Вкладу у розмірі 150 000 ( сто п'ятдесят п'ять тисяч) гривень 00 коп. та щодо повернення частини Вкладу за Основним договором 2 у розмірі 2 297,86 ( дві тисячі двісті дев'яносто сім) Євро 87 євроцентів, що на момент укладення даного Договору за курсом НБУ становить 36 568, 88 (тридцять шість тисяч п'ятсот шістдесят вісім) гривень 68 коп. у відповідності до умов основних договорів (а.с.10). Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що про укладення даного договору 21 листопада 2014 року [PERSON] було повідомлено Банк шляхом направлення повідомлення (а.с. 11). За приписами статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Суд дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору банківського вкладу, приходить до висновку, що він укладений на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад), оскільки сторони погодили, що терміном повернення вкладу по Договору 1 є 24 квітня 2014 року, а по Договору 2 - 16.10.2014 року. В той же час згідно частини 2-4 статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин визначають, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 29 грудня 2014 року позивачкою на адресу відповідача було надіслано лист з проханням повернути їй частину вкладу, внесеного на підставі Договору № ДФО-02-144414 у розмірі 150 000,00 грн. та по Договору № ДФО-02-175459 у розмірі 2 297, 86 Євро відповідно до наявних в неї прав Вимоги до відповідача за Договором про відступлення права вимоги (а.с. 13). Даних щодо виконання повернення коштів суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 79 від 02 вересня 2014 року з 03 вересня 2014 року по 03 грудня 2014 року включно в ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» було запроваджено Тимчасову адміністрацію (а.с. 40-41). Постановою НБУ від 08 вересня 2014 року № 545 ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 42-44). Рішенням Виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 134 від 03 грудня 2014 року продовжено строк Тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» до 30.12.2014 року (а.с. 45-46). Постановою Національного банку України від 23 грудня 2014 року № 838 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» (а.с. 47). Рішенням Виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 158 від 24 грудня 2014 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку (а.с. 48-49). Судом встановлено , що у зв'язку з тим, що відповідач не повернув кошти згідно Договору № ДФО-02-144414 від 10 червня 2013 року у розмірі 150 000,00 грн. та по Договору № ДФО-02-175459 від 16 квітня 2014 року у розмірі 2 297, 86 Євро позивачка 11.06.2015 року звернулась до суду з даним позовом. Згідно з главою 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та розділом 8 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 110 ЦК України особливість ліквідації банків встановлюється законом про банки і банківську діяльність. Судом встановлено, що питання здійснення тимчасової адміністрації в неплатоспроможних банках врегульовано спеціальним Законом, а саме ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, стаття 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній на день виникнення правовідносин, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Зі змісту зазначених норм спеціального Закону вбачається, що після запровадження в банку тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідацію банку визначено як процедуру припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до положень ст. 77 цього ж Закону Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону. Судом встановлено, що постановою НБУ від 23 грудня 2014 року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК», на сьогоднішній день стосовно відповідача триває ліквідаційна процедура відповідно до положень Закону. Статтею 45 Закону визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Відповідно до вимог ст. 48 Закону уповноважена особа Фонду не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення складає перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду та складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів. Після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ст. 49 Закону). У подальшому протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четвергу чергу. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб: 1) фізичні особи-вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування; 2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Як вбачається з наданих суду матеріалів у ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись до правовідносин з банком лише в тій частині, що не суперечить положенням спеціального закону. Процедура ліквідації банківської установи, зокрема повернення коштів вкладникам неплатоспроможного банку, здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами статей 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначає, що із заявою про повернення суми вкладу за договором вона зверталась до відповідача, а саме 29 грудня 2014 року. З позовом до ПАТ «КБ «АКТИВ-БАНК» про стягнення коштів [PERSON] звернулась 11 червня 2015 року. Обставин звернення протягом 30 днів із вимогами кредитора щодо повернення коштів до уповноваженої особи Фонду (ліквідатора) позивачкою не надано та судом встановлено не було. Не оспорюється представником позивача в судовому засіданні і та обставина, що позивачка і до уповноваженої особи Фонду (ліквідатора) з заявою про повернення коштів не зверталась. Оскільки ч. 4 ст. 49 Закону передбачено вирішення у судовому порядку будь-яких спорів саме щодо акцептування вимог кредиторів, відсутність такої кредиторської вимоги з боку [PERSON]., заявленої ліквідатору у визначених законом порядку та строки, унеможливлює захист прав позивача в судовому порядку та є підставою для відмови в позові. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 317, 319, 321, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 626, 628, 629, 1058, 1059, 1060,1061 ЦК України, ст.ст. 1, 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: dismissed