Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. У зв`язку з смертю відповідача [PERSON] , в якості відповідача по справі протокольною ухвалою суду від 11.01.2019 року було залучено [PERSON] . Посилається на те, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ, № 084350, зареєстрованого 07.04.2011 р., їй та покійному чоловіку [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0.0794 га., для ведення особистого селянського господарства, по [ADDRESS] . Поряд з вказаною земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка площею 0.20 га., якою вони з 1980 років користувалися (засадили дерева, збирали з них плоди, скошували траву), що стверджується даними які знаходяться у погосподарській книзі. Відповідно до ст. 20 ч. 5 ЗК УРСР, 1970 року, норми якого діяли на момент виникнення у них права користування вказаною земельною ділянкою, - право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних рад народних депутатів. Таким чином, право користування земельною ділянкою площею 0.20 га вони набули у встановленому на той час порядку. Незважаючи на те, що вказана земельна ділянка перебувала у їхньому з чоловіком користуванні з 1993 року [PERSON] неодноразово вчиняв дії спрямовані на незаконне заволодіння нею. В 1994 році [PERSON] ініціював позов до її чоловіка [PERSON] про повернення начебто самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, у задоволенні якого рішенням Тячівського районного суду від 02.08.1994 р. було відмовлено. Даним рішенням встановлено факт самовільного захоплення даної земельної ділянки [PERSON] , за що той був притягнутий до адміністративної відповідальності. Відповідно до землевпорядної експертизи від 14.04.1994 р. земельна ділянка площею 0.20 га, виділена відповідачеві не вилучена у Маринця згідно діючого земельного законодавства. Також, судом встановлено, що земельна ділянка, розміром 0.20 га., якою користувався [PERSON] , була зареєстрована за ним у земельно-шнуровій книзі відповідно до ст. 30 ЗК України і тому не вилучалася. На весні 2018 року [PERSON] знову почав вчиняти йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, мотивуючи правомірність своїх дій наявністю у нього правовстановлюючих документів. Із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером 2124484000:06:002:0052, площею 0.25 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] , 28.09.2017 року зареєстрована за [PERSON]. Всупереч пунктів 2.1. та 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом № 376 Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 р., під час встановлення та закріплення межовими знаками меж між земельними ділянками в натурі, вона не була присутня, оскільки її ніхто не повідомляв про дату та час проведення робіт, натомість такі були проведено умисно без її згоди. Відповідач, достовірно знаючи про фактичні обставини користування спірною земельною ділянкою площею 0.20 га., її розмір та реальні межі, не вжив заходів щодо спільного погодження меж та встановлення межових знаків, внаслідок чого набув у власність земельну ділянку, яка знаходилася у її користуванні, що унеможливлює реалізацію нею у встановленому законом порядку конституційного права на землю. З технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0.25 га., по [ADDRESS] , вбачається, що вона виготовлялася у порядку передбаченому ст. 55 Закону України «Про землеустрій», до неї додано договір купівлі-продажу житлового будинку від 05.05.1989 р., в якому не обумовлено площу земельної ділянки на якій знаходиться вказаний будинок. Так, відповідно до довідки Тячівської міської ради № 02-34.2/509 від 18.06.2018 р. згідно записів погосподарської книги, станом на 1989 рік, тобто на час набуття у власність житлового будинку відповідачем, за вказаним будинком [PERSON] , [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею тільки 0.07 га. Відтак підстав вважати, що житловий будинок відповідача [PERSON] розташований на земельній ділянці площею 0.25 га., немає, а тому виготовлення технічної документації в порядку передбаченому ст. 55 Закону України «Про землеустрій» не відповідає вимогам закону. Оскільки вона з чоловіком декілька десятків років користувалися спірною земельною ділянкою, посадили на ній фруктові дерева, здійснювали сінокос, то вони розраховували з часом набути на неї право користування згідно діючого законодавства. Просить визнати незаконним та скасувати рішення Тячівської міської ради № 1801 від 15.08.2017 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (кадастровий номер 2124484000:06:002:0052) [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна земельна ділянка) у власність, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та надання її у власність [PERSON]», а також скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що на їхню думку позов не підлягає задоволенню, так як у позовній заяві не вказано які права позивачки порушені, ким, коли та у який спосіб та чому таке право позивачки порушено саме правовстановлюючими документами, виданими на ім`я [PERSON] . Відсутні відомості про те, чи зверталися [PERSON] та її чоловік до державних органів або органів місцевого самоврядування із заявами про надання їм у власність та користування спірної земельної ділянки. Не надано доказів сплати позивачкою податку за користування спірною земельною ділянкою. Ні відповідачі, ні будь-які інші особи не можуть порушити чи позбавити права власності чи користування земельною ділянкою позивача, з підстав відсутності у нього такого права. З підстав ст.ст. 152, 155 ЗК України акт органу державної влади чи місцевого самоврядування може бути визнаний недійсним виключно при поєднанні двох умов: невідповідність вимогам чинного законодавства та порушення права власності на земельну ділянку. Відсутність підпису позивачки на акті про встановлення меж не може бути підставою для скасування правовстановлюючих документів оскільки позивачкою не доведено факту землекористування, а тому він і не може бути сусіднім землекористувачем який вправі був підписувати такий акт. Представник Тячівської міської ради у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відділу державної реєстрації Державної адміністрації просить справу розглянути у його відсутності. Щодо прийнятого судом рішення не має жодних заперечень. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 21 цього ж кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. В судовому засіданні встановлено, що предметом спору є земельна ділянка розташована на [ADDRESS] , яке входить у Тячівську об`єднану територіальну громаду. Безпосередньо із спірною земельною ділянкою межує земельна ділянка виділена [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, яка виходить на вулицю Борканюка. Спір між сторонами, а до того між покійними [PERSON] та [PERSON] триває багато років. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ, № 084350, виданого 01.02.2011 р. на підставі рішення Лазівської сільської ради 17-ї сесії 5-го скликання № 15 від 26.10.2010 р., [PERSON] є власником земельної ділянки 0.0794 га., виділеної йому для ведення особистого селянського господарства, розташованої по [ADDRESS] . Відповідно до списку співвласників земельних ділянок, вказана земельна ділянка на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] . Спірна земельна ділянка розташована таким чином, що межує як із земельною ділянкою [PERSON] так і з земельною ділянкою [PERSON] , якою він користувався до приватизації всієї земельної ділянки, включаючи спірну частину. Із державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.0794 га., розташовану по [ADDRESS] , за кадастровим номером 2124484001:06:002:0013 та із збірного кадастрового плану, що є частиною технічної документації на підставі якої видавався вказаний державний акт убачається, що вказана земельна ділянка від А до Б межує з землями загального користування (вулиця), від Б до В - з землями належними [PERSON] , від Г до В - із землями [PERSON] та [PERSON] , від Г до А - з землями [PERSON]. У кадастровому плані також відмічено, що [PERSON] та [PERSON] користуються земельною ділянкою площею 21.73 га., яка на даний час є спірною. Вказані документи виготовлені у 2010 та 2011 роках. Рішенням Тячівського районного народного суду від 02.08.1994 р. стверджено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0.20 га. по [ADDRESS] , яку від нього у липні 1993 року захопив відповідач. Вказаним рішенням, яке не оскаржувалося і набрало законної сили 12.08.1994 року, у позові [PERSON] було відмовлено. Статтею 20 ч. 5 ЗК УРСР, який діяв до 1991 року, право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Згідно довідки Тячівської міської об`єднаної територіальної громади № 02-342/470 від 07.06.2018 р. відповідно до записів у погосподарській книзі № 3 [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0.20 га., по [ADDRESS] з 1980 року . Відповідно до статті 149 земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. При з`ясуванні обставин справи було встановлено, що ні рішення органу місцевого самоврядування, ні рішення суду про вилучення від [PERSON] або [PERSON] спірної земельної ділянки не ухвалювалося. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що своїм рішенням Тячівська міська рада надала [PERSON] у власність земельну ділянку, яка знаходилася у користуванні інших осіб - [PERSON] та [PERSON] і не була від них вилучена у встановленому законом порядку. За вказаних вище обставин суд вважає, що рішення Тячівської міської ради № 1801 від 15.08.2017 р. є незаконними і підлягає скасуванню. Враховуючи, що рішення міської ради є незаконним, то і державна реєстрація права власності на земельну ділянку за [PERSON] підлягає скасуванню. Крім того суд встановив, що спірна частина земельної ділянки, кадастровий № 2124484000:06:002:0052, відноситься до земель водного фонду, тобто знаходиться в межах прибережної захисної смуги. Вказана обставина стверджується листом начальника Тячівського міжрайонного управління водного господарства № 02-06/380 від 21.09.2018 р., з якого вбачається, що поряд із земельною ділянкою кадастровий № 2124484000:06:002:0052 протікає потічок Нодь Поток та збірним кадастровим планом земельної ділянки виготовленим ТОВ «ГЕО-ЗЕМЛЯ». Статтею 4 водного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Відповідно до статті 85 цього ж кодексу порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У користування на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.ч. 1, 4 статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. Статтею 60 ЗК встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів. Відповідно до норм статті 83 земельного кодексу землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, крім інших, належать: землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Також суд встановив, що рішенням Тячівської міської ради від 15.08.2017 р. № 1801 затверджено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі кадастровий № 2124484000:06:002:0052 [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у власність, яка знаходиться у [ADDRESS] . У цьому пункті рішення не вказано площу земельної ділянки. Разом з тим у пункті № 2, яким цю ж земельну ділянку [PERSON] передано у власність зазначено, що площа ділянки становить 0.25 га. Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється без надання дозволу Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, у разі передачі: а) у власність чи користування земельної ділянки державної чи комунальної власності, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано. Така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку; б) у користування земельної ділянки державної чи комунальної власності, що перебуває в постійному користуванні підприємств, установ, організацій, на якій розташоване нерухоме майно (будівля, споруда), яке є об`єктом державно-приватного партнерства (концесії). Така технічна документація розробляється на замовлення державного партнера (концесієдавця). Однак у супереч п. «а» ч. 8 вказаної статті [PERSON] до технічної документації не додав документу який би підтверджував, що його будинок розташований на земельній ділянці площею 0.25 га. За таких обставин Тячівська міська рада не мала права затверджувати технічну документацію без надання дозволу (ч. 7 ст. 55) на її розробку відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом). Згідно ст. 152 ч.ч. 1 та 3 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд приходить до висновку, що позивачка, як постійний землекористувач спірної земельної ділянки мала право на отримання її у постійне користування у встановленому на даний час порядку і тому передача цієї ділянки у власність іншій особі порушила її охоронювані законом права. Відповідно до ст. 133 ч. 1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачкою під час звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасувати рішення Тячівської міської ради та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, було сплачено судовий збір відповідно до ст. 6 ч. 3 Закону України «Про судовий збір», тобто за кожну вимогу немайнового характеру по 704.80 гривень (ставка судового збору у 2018 році), та витрати пов`язані з проведенням експертизи у сумі 6632.20 гривень. Вказані витрати слід покласти на відповідачів у рівних частках. За таких обставин,

Outcome: approved