Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою та просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Позивачка посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу під 14.04.1992, зареєстрованого в реєстрі за № 2с-335 є власником квартири [ADDRESS], в якій і по сьогоднішній день проживає та продовжує бути зареєстрованою. Вказала, що, в даній квартирі зареєстрована її дочка - [PERSON], однак остання не проживає з нею однією сім'єю більш ніж 19 років та фактично проживає в іншій країні, у Болгарії, громадянкою якої і перебуває, за якою адресою їй невідомо, оскільки зв'язок вони не підтримують. Позивачкою зазначено, що вона не зверталася до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалась з квартири, оскільки останнє відоме місце її проживання - це за адресою розташування будинку: [ADDRESS]. Пояснено, що комунальні служби, що надають послуги позивачці по утриманню належній позивачці квартири, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців - 2 особи, та нараховують по тарифам відповідні розміри грошових коштів, які вона має сплатити таким службам занадані послуги, позивачка посилається на своє скрутне матеріальне становище. Позивачка пояснила, що не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідача, оскільки вона не проживає в даній квартирі більше 19 років, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті. У зв'язку з наведеним вище позивачка звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла до суду заява, в якій вона просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Виходячи з цього, суд ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.04.1992, зареєстрованого в реєстрі за №2с-335, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 11-12). Як вбачається з копії свідоцтва про народження, відповідач [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] (а.с. 6-7). Згідно довідки форми №3 від 28.11.2016, виданої комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району» ЖЕД №905 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник особового рахунку, а також її дочка [PERSON] (відповідач). Позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи, що [PERSON], протягом останніх 19 років та на даний час не проживає у належній їй квартирі, про що свідчить акт про не проживання особи, складений сусідами та затверджений печаткою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД №905 від 29.11.2016 (а.с. 10). Із вказаного акту вбачається, що відповідач у спірній квартирі не проживає. Крім того, судом взято до уваги надана до суду позивачкою заяву [PERSON], в якій остання надала згоду на зняття її з реєстрації за вказаною адресою (а.с. 21-22). За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57- 58 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено,суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої нею суми судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved