Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що після смерті сестри [PERSON], яка померла 11 грудня 2012 року вона звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини по заповіту після її смерті від якого їй стало відомо, що сестра в жовтні 2002 року подарувала належний їй житловий будинок в с. Коблево по вул.. Шкільна, 20, Березанського району, Миколаївської області відповідачу. Посилаючись на те, що сестра на момент укладення угоди тяжко хворіла і перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, позивачка просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 20 по вул.. Шкільній в с. Коблево, Березанського району, Миколаївської області, укладений 25.10.2002 року між [PERSON]»ю Леонтіївною та [PERSON] та посвідчено державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 2216. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що про цей договір вона дізналася від сестри, коли та зателефонувала їй і повідомила, що мати відповідача хоче відвезти її до будинку престарілих, мотивуючи тим, що це вже не її хата. Вона стала заспокоювати сестру, пішла в сільську раду, але там про договір нічого не знали. Потім сільський голова викликав матір відповідача і та підтвердила, що сестра подарувала будинок її сину. Сестра дуже плакала і просила її допомогти їй визнати цей договір недійсним. Сестра сама звернулася в суд, але не довела справу до кінця через свою смерть. Просить суд визнати договір дарування недійсним, оскільки сестра, укладаючи договір дарування, була тяжко хворою і не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. В судове засідання позивач та її представник двічі не з»явилися без поважної причини. Суду відповідач надав заперечення у якому просив відмовити позивачці в задоволенні позову у зв»язку з пропуском нею строку на звернення до суду, мотивуючи тим, що про існування договору дарування позивачці було відомо ще у травні 2011 року. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Родинні стосунки позивачки з покійною [PERSON]»ю Леонтіївною підтверджуються їхніми свідоцтвами про народження (а.с.36-37). Те, що [PERSON] подарувала житловий будинок № 20, який розташований в с.Коблево, Березанського району, Миколаївської області по вул.. Шкільній відповідачу підтверджується Договором дарування житлового будинку від 25 жовтня 2002 року (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Належність вищезазначеного будинку відповідачу підтверджується Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, інвентаризаційна справа № 6172, реєстровий № 513 (а.с.9). Висновками експерта (експертиза за матеріалами справи) №134-К Обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської облдержадміністрації та №336 КУ Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи підтверджується, що [PERSON],[INFO] на момент укладення угоди, тобто 25 жовтня 2002 року, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.172-177, т.1,16-26,т.2). Як роз»яснив Пленум Верхового Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов»язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно до статті 212 ЦПК. Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтверджується те, що в період часу, коли [PERSON] було подаровано відповідачу будинок, вона була в хворобливому стані. Судом встановлено, що 25 жовтня 2002 року між покійною сестрою позивачки [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено двосторонній правочин, а саме договір дарування житлового будинку, який було посвідчено нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори [PERSON] Зі змісту ч.1 ст.202 випливає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 с. 202 ЦК України). Оскільки [PERSON] договір дарування житлового будинку з відповідачем уклала в той момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то суд вважає, що він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України за позовом позивачки, права якої порушені. В даному випадку суд вважає, що порушенні права позивачки на спадщину по закону, яка відкрилася після смерті її сестри [PERSON], яка померла 11 грудня 2012 року, яка має право на спадщину відповідно до ч.1 ст.1262 ЦК України, як спадкоємець другої черги. Зі змісту ч.1 ст.1262 ЦК України вбачається, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Крім цього, суд вважає, що порушені також права позивачки на спадщину по заповіту після смерті [PERSON], оскільки своїм заповітом від 06 липня 2011 року, який посвідчено секретарем Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, остання заповіла позивачці усе своє майно, яке буде належати їй на день смерті (а.с.15). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.. Частина 1 статті 225 ЦК України передбачає можливість визнання судом правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В своєму запереченні відповідач просить відмовити позивачці в позові у зв»язку з пропуском нею строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але суд вважає, що позивачкою строк позовної давності не пропущено, виходячи з наступного. Частина 1 статті 16 ЦК України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п.2 ч.2 вищезазначеної статті може бути визнання правочину недійсним. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України). Суд вважає, що позивачкою не пропущені строки на звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки перебіг позовної давності для неї почався з дня смерті сестри [PERSON], яка померла 11 грудня 2012 року, коли відкрилася спадщина після її смерті, а з позовом до суду позивачка звернулася 07 липня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved