Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розділ за наступними підставами. 14.01.1983 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час проживання у шлюбі, а саме у 1985 році, подружжя [PERSON] придбало житловий будинок №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка. Вказаний житловий будинок був придбаний за договором купівлі-продажу і зареєстрований за відповідачем. При цьому позивачка зазначає про те, що, за нормами законодавства, яке діяло на момент придбання майна, цей житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і вона є одним з його співвласників. У 2008 році шлюб між сторонами було розірвано, однак зазначений житловий будинок був розділений за домовленістю сторін, хоча офіційно право власності не переоформлювалося. На теперішній час, як вважає позивачка, відповідач почав порушувати її права як співвласника цього будинку, тому існує необхідність у судовому врегулюванні спору та визнанні за нею права власності на ? частину спірного будинку. На підставі викладеного позивачка просить визнати житловий будинок №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності за нею на ? частину будинку та за відповідачем на ? частину цього будинку. В ході розгляду справи, позивачка збільшила розмір позову та, окрім вище викладених вимог, просить також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та по оплаті послуг спеціаліста при проведенні оцінки спірного майна. У судовому засіданні позивачка на задоволенні позову наполягає. Крім того, пояснила, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем, він добровільно виїхав зі спірного будинку, вона залишилася там проживати (і мешкає до теперішнього часу). За взаємною згодою з відповідачем вони самостійно поділили будинок на дві половини, зробивши два окремі виходи та перегородку між половинами. Вона мешкає у своїй половині, а в половині будинку, яка за домовленістю дісталася чоловікові, мешкає їх дочка з онуками, з дозволу відповідача по справі. Однак, навесні 2015 року відповідач почав пред'являти претензії до позивачки з приводу нібито незаконного її проживання у будинку, а восени 2015 року став перешкоджати їй у користуванні будинком, зокрема, не вмикаючи систему опалення (газовий котел залишився на його половині, оскільки перепланування системи опалення вони з відповідачем не робили), а доступу у позивачки на половину відповідача не було. Так, позивачка вважає, що на теперішній час її право власності на ? частину будинку відповідачем не визнається та порушується. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримує в повному обсязі і, зокрема, зауважує на те, що у даному випадку спеціальний строк позовної давності щодо вимог про розподіл спільного майна подружжя повинен вираховуватися не з моменту розірвання шлюбу між сторонами, а з весни 2015 року, оскільки до цього позивачка проживала у спірному будинку, відповідач їй у цьому не перешкоджав, більш того, за домовленістю між сторонами були навіть зроблені відповідні перепланування у будинку, а відповідач звідти взагалі виїхав. Таким чином, на думку представника, права позивачки як співвласника будинку визнавалися відповідачем та ніяким чином не порушувалися, а після того, як у сторін виник спір з приводу розподілу майна, трирічний термін ще не сплив. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив наступне. Дійсно, після розірвання шлюбу між ним та позивачкою, він добровільно виїхав зі спірного будинку та не заперечував проти проживання у ньому позивачки, зробивши відповідні перепланування у будинку за взаємною згодою. Позивачка до теперішнього часу мешкає у спірному будинку, однак порушує його права як співвласника, оскільки самовільно зламала вхідні двері, що ведуть до його половини та зламала перегородку між половинами будинку. На теперішній час відповідач заперечує проти визнання за позивачкою права власності на ? частину цього будинку та її проживання у ньому, оскільки між ними склалися дуже неприязні відносини, а будинок він хоче подарувати дітям. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, вказуючи на те, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами минуло більше трьох років, тобто сплив встановлений законодавством строк позовної давності. Крім того, вказує на те, що, як вбачається з технічної документації, з моменту придбання будинку до теперішнього часу у ньому були зроблені значні покращення, значно збільшилася площа будинку, встановлено систему газового опалення, водопровід та інше. Також вказує на той факт, що, як вбачається з виписки з державного реєстру прав на речове майно, право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано за відповідачем. Заслухавши поясненні сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Дійсно, 14.01.1983 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб (згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу - а.с. 7). Рішенням Якимівського райсуду від 14.08.2007 року шлюб між сторонами було розірвано (копія рішення суду а.с. 68). На підставі договору купівлі-продажу від 22.11.1985 року (копія договору а.с. 47) було придбано спірний будинок №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка Запорізької області. Покупцем за договором зазначено відповідача [PERSON] Ці факти сторонами у судовому засіданні не оспорюються, тому, на підставі ст. 61 ЦПК України, суд вважає їх достовірно встановленими. При цьому представник відповідача, посилаючись на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 66), зазначає, що за відповідачем належним чином право власності на спірний будинок зареєстровано не було. Також представником відповідача на підтвердження своїх посилань було надано копію довідки Мелітопольського міжміського бюро технічної інвентаризації від 27.08.1985 року (а.с. 88), оригінал якої надано для огляду суду, та з якої вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] право власності на будь-яке нерухоме майно у смт Якимівка не зареєстровано. Однак, ці посилання представника відповідача суд вважає хибними, оскільки, згідно до наданої копії договору купівлі-продажу (а.с. 47), спірний будинок був придбаний після надання вище зазначеної довідки, а саме 22 листопада 1985 року. Крім того, до матеріалів справи було надано належним чином завірену копію інвентарної справи з Якимівського БТІ, з якої вбачається, що 14 березня 1986 року Мелітопольським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано за [PERSON] право власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.1985 року, про що було видано відповідне реєстраційне свідоцтво (а.с. 48). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що право власності на будинок №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка за відповідачем було належним чином зареєстровано у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, про що було видано відповідний документ реєстраційне свідоцтво. Той факт, що зазначені відомості не було внесено до відповідного Державного реєстру, на думку суду, неможна розцінювати як взагалі відсутність реєстрації належним чином права власності на нерухоме майно. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про те, що у судовому засіданні було встановлено, що під час шлюбу, у 1985 році, було укладено договір купівлі-продажу будинку №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка, покупцем за договором зазначено відповідача [PERSON], за ним же і було зареєстровано право власності на вказаний будинок. У відповідності до Прикінцевих положень СК України, на правовідносини, що виникли до набрання законної чинності даним кодексом, застосовуються норми Кодексу про Шлюб та Сім'ю, який діяв на момент їх виникнення. Таким чином, зважаючи на те, що позивачкою висунуто вимогу про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне у даному випадку застосувати норми КпШС, який діяв на момент придбання майна. Так, статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірний будинок було придбано під час існування шлюбу між позивачкою та відповідачем, це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що доводи позивачки в цій частині повністю обґрунтовані, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду і тому її вимоги щодо визнання житлового будинку №46 по вул. Зарічна у смт Якимівка спільною власністю подружжя [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо вимог позивачки про розподіл спільного майна вказаного житлового будинку, суд виходить з наступного. Оскільки спір між сторонами з приводу поділу спільного майна виник у 2016 році, суд вважає за необхідне застосувати норми діючого СК України. Згідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з пояснень сторін та досліджених документів, у даному разі між сторонами немає ані такої домовленості, ані шлюбного договору. Таким чином, частки позивачки та відповідача у спільному майні є рівними. При цьому посилання представника відповідача на те, що у спірному житловому будинку були зроблені значні поліпшення, згідно до копії технічного паспорту (а.с. 40-43), тому неможливо провести його розподіл, суд вважає хибними, оскільки у даному разі поставлено питання щодо визначення ідеальних часток подружжя, а не фактичного розподілу будинку в натурі. Враховуючи викладене, сторони у подальшому, як співвласники будинку, будуть мати право на його поділ в натурі, визнання права власності на самочинно збудовані споруди та добудови. Тобто, на думку суду, наявність зазначених перебудов у спірному будинку не може стати перешкодою для визначення часток у праві власності. Також безпідставними є твердження відповідача про те, що позивачка взагалі не має права на цей будинок, оскільки він бажає його подарувати дітям. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки про визнання за нею та відповідачем права власності на ? частини будинку за кожним, є цілком обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майа, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому також зазначено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права. Такі ж положення зазначено Верховним Судом України у Постанові Пленуму №11 від 21.12.2007 року. Тому, саме по собі не подання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, при відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Так, сторони у судовому засіданні пояснили, що з моменту розірвання шлюбу позивачка продовжувала проживати у спірному будинку і мешкає там до теперішнього часу. Як вбачається з копії домової книги (а.с. 8-10), вона зареєстрована у цьому будинку і відповідачем до теперішнього часу право позивачки на проживання також не оспорювало ся. Крім того, з пояснень самого відповідача у судовому засіданні випливає, що після розірвання шлюбу вони за домовленістю з позивачкою розділили будинок на дві половини, зробили перегородку та два окремі входи. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у судовому засіданні не було здобуто доказів того, що відповідач до теперішнього часу заперечував проти права позивачки на спірний будинок. Сторони лише пояснили, що конфлікти з приводу розподілу та користування будинком в них виникли навесні минулого року. Враховуючи викладене, вбачається, що про невизнання відповідачем її права на частку у спільній сумісній власності позивачка дізналася лише у квітні 2015 року, тому, на думку суду, саме з цього часу слід вираховувати початок перебігу строку позовної давності. Зогляду на вище наведене, у даному випадку заява сторони відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення на її користь понесених нею судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ст. 79 ЦПК України, до судових витрат відносяться, зокрема, судовий збір та витрати, пов'язані із залученням спеціалістів. Згідно до наданої квитанції від 15.10.2015 року (а.с. 2), позивачкою при поданні позову було сплачено судовий збір у сумі 487 гривень 20 копійок. В подальшому, з метою встановлення вартості спірного будинку і, відповідно, ціни позову, позивачкою було замовлено проведення оцінювання житлового будинку, за яке, у відповідності до наданої для огляду суду квитанції від 04.01.2016 року, копію якої додано до матеріалів справи (а.с. 75), вона сплатила 600 гривень. Таким чином, понесені позивачкою по справі судові витрати складають 1087 гривень 20 копійок. Згідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на корись якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і підтверджені документально судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, а зазначені судові витрати документально підтверджені позивачкою, вони підлягають стягненню на користь позивачки у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved