Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні туалетом і ванною кімнатою у будинку №7 по вул. Івана Чмоли в м.Дрогобич Львівської області і не перешкоджати своїми діями у нормальному, безперешкодному користуванні ними. В обґрунтування позову посилаються на те, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 27 липня 2001 року їй належить кімната № 3 по вул. Чмоли, 7 в м. Дрогобич, Львівської області. Дана кімната є її постійним та єдиним місцем проживання. Вказує на те, що у її кімнаті туалету та ванни не було, вони були розміщені на коридорі та знаходилися у спільному користуванні з іншими мешканцями. Однак, на даний час [PERSON] закрила їй доступ до вказаного туалету та ванни, спричинивши їй багато незручностей. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, не заперечила проти залучення як співвідповідача [PERSON], який є співвласником квартири [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] Просить позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі та їх представник [PERSON], позову не визнали і пояснили суду, що спір з позивачкою [PERSON] вже був предметом судового розгляду, вирішений по суті, а тому просять в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає з огляну на наступне. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, та з рішення Дрогобицького районного суду від 13 березня 2001 року, яке залишено без змін Ухвалою Львівського обласного суду від 07.05.2001 року, вбачається, що квартири № 3 і № 4 є ізольованими і спірна кухня, ванна та туалет відносяться до квартири №4. Відповідачі неодноразово пропонували позивачці облаштувати їй ванну та туалет, однак вона категорично відмовлялася. Таким чином суд визнав позов [PERSON] безпідставним та в позові їй було відмовлено. Після чого, позивачка приватизувала квартиру без вигод. З матеріалів справи також вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на картиру від 27.07.2001 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS], загальна площа якої 18,4 кв.м. Відповідно до свідоцтва про право власності на картиру від 31.01.2002 року квартира [ADDRESS], загальна площа якої 76,2 кв.м. належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS], загальна площа якої 76,2 кв.м., з вигодами належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, між тими самими сторонами і по тому самому предмету спору, і з тих самих підстав набули законної сили рішення судів, а тому суд прийшов до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed