Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом в якому вказувала на те, що з 16 грудня 2011 року вона працювала керівником департаменту продажу Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу ТОВ «Торговий дім «Еліт». 27 березня 2013 року на її електронну пошту надійшов наказ № 13-03/26-2 про призначення її керівником Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу (надалі РСП) ТОВ «ТД «Еліт» із покладанням на неї функцій контролю та управління усіма службами РСП. Під час перевірки діяльності підпорядкованих їй служб, нею були виявлені значні порушення у їх роботі, про що вона повідомила директора ТОВ «ТД «Еліт» [PERSON] Після чого у них відбулася телефонна розмова, в якій її примушували зробити все «так як слід», незважаючи на протиправність таких дій. Потужний тиск з боку діючого на той момент керівництва призвів до різкого погіршення її здоровя. Як результат, 5 квітня 2013 року вона потрапила до стаціонару лікарні, про що повідомила працівників та керівника товариства. 08 квітня 2013 року директор [PERSON] видав безпідставне розпорядження № 08-04/13 за яким вона повинна була б у 10-денний термін передати усі справи [PERSON] у зв'язку з її звільненням. Ніякої заяви про звільнення вона не писала і на той момент знаходилася у лікарні. 29 квітня 2013 року, вийшовши на роботу їй, повідомили про існування цього наказу, а також про те, що вона більше не працює та доступ до її робочого місця їй заборонено. Їй було дозволено тільки винести її особисті речі через лист опису, який було сформовано головним бухгалтером [PERSON] Лікарняний листок, як доказ її правомірної відсутності, вона наступного дня вислала електронною поштою керівнику відділу кадрів [PERSON] та замовним листом з описом директору [PERSON] Так як до офісу вхід їй було заборонено, то вимогу на повернення їй коштів, витрачених на відрядження згідно ст.121 КЗпП, вона відправила поштовим відправленням, тому що за останні 5 місяців вона отримувала тільки аванси і частково компенсацію на відрядження. Зарплата, компенсації на паливно-мастильні матеріали їй не видавалися, незважаючи на те, що головний бухгалтер [PERSON] отримала усі підтверджуючі документи. Розуміючи, що ця ситуація за короткий термін вирішена не буде, 7 травня 2013 року, вона відправила замовним листом із описом заяву на надання їй згідно зі ст.19 Закону України «Про відпустки» соціальної відпустки із 13 по 25 травня 2013 року. 29 травня вона отримала листа, згідно з яким її повідомили, що вона була звільнена за ст.40-4 КЗпП України. Ніяких документів, підтверджуючих або попереджаючих її про звільнення вона не отримувала, і до подачі позову вона так і не була ознайомлена навіть з наказом. Вона не була ознайомлена із наказом про її звільнення, не отримала повний розрахунок по зарплаті та компенсаціях та отримати трудову книжку. Але жоден з цих пунктів виконаний не був. Такі дії суперечать ст.184 КЗпП України, щодо заборони звільнення одинокої матері за ініціативою власника, а також грубо порушує процедуру звільнення за ст. 40-4 КЗпП України. Позивачкою, було виявлено, що усі звіти про витрати та паливно-мастильні матеріали та частково на відрядження, які здавалися нею до бухгалтерії знищувалися після їх видачі.. За три відрядження вона також не отримала компенсації. Тому просила: поновити її на посаді керівника Дніпропетровського РСП, скасувати запис в трудовій книжці про її звільнення за ст.40-4 КЗпП України; зобов'язати відповідача зробити запис у трудовій книжці про поновлення її на посаді; стягнути на її користь заборгованість по заробітній платні за час вимушеного прогулу з розрахунку у середньому 39 251 грн. на місяць у загальній сумі 236 947,8 грн.; витрати, пов'язані з відрядженнями, у розмірі 3172 грн.; витрати, пов'язані з покупкою ПММ та амортизацією автомобіля, у розмірі 19 179 грн.; компенсацію за невитрачену відпустку у розмірі 39251 грн.; витрати на юридичне обслуговування у розмірі 13 250 грн.. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Торговий дім «Еліт» про поновлення на роботі, відшкодування шкоди та стягнення коштів - відмовлено. Витрати по сплаті судового збору покладено на рахунок держави. В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 16 грудня 2011 року позивачка подала заяву про її прийняття на посаду керівника департаменту продажу Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу (РСП) ТОВ «Торговий дім «Еліт» за сумісництвом (т.1 а.с.62), яка була задоволена та був виданий відповідний наказ (розпорядження) № 1216-4-ЦБ-0002971 від 16 грудня 2011 року (т.1 а.с.63). 05 березня 2012 року позивачкою подана заява про звільнення із займаної посади із 05 березня 2012 року (т.1 а.с.64), про що був виданий наказ (розпорядження) №0305-3-ЦБ-0002971 про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] та звільнення її із займаної посади (т.1 а.с.65). В цей же день, 05 березня 2012 року позивачкою подана заява про прийняття її на роботу на посаду керівника департаменту продажу Дніпропетровського РСП із 06 березня 2012 року (т.1 а.с.66), яка була задоволена та був виданий відповідний наказ (розпорядження) №0306-1-ЦБ-0003093 від 06 березня 2012 року (т.1 а.с.67). 08 травня 2013 року був виданий наказ (розпорядження) №0508-6-ЦБ-0003093 про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] та звільнення її з посади керівника департаменту продажу Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу за п.4 ст.40 КЗпП за прогул без поважних причин (т.1 а.с.92). В свою чергу, Позивачка надала суду роздруківку-копію наказу про її призначення на посаду керівника Дніпропетровського регіонально структурного підрозділу №13-03/26-2 від 26 березня 2013 року (т.1 а.с.8), та роздруківку-копію наказу №08-04/13 від 08.04.2013 року про передачу нею усіх справ [PERSON] до 19.04.2013 року у зв'язку із звільненням її з посади керівника Дніпропетровського регіонально структурного підрозділу та об'єднанням Дніпропетровського та Запорізького РСП (т.1 а.с.9), які, за її твердженням, вона отримала на свою електронну пошту від Відповідача. В судовому засіданні також встановлено, що 05 та 06 квітня 2013 року, а потім з 09 по 23 квітня 2013 року позивачка не виходила на роботу, що підтверджується відповідними актами неявки на роботу від 06.04.2013 року та від 23.04.2013 року (т.1 а.с.70,71). У зв'язку з цим, 23.04.2013 року відповідач направив позивачці рекомендований лист вих. № 23-04-2013/5 з проханням надати пояснення з приводу її відсутності тривалий час на робочому місці та попередженням про те, що у разі ненадання документів, підтверджуючих поважність її невиходу на роботу, вона буде звільнена за прогул (т.1 а.с.72, 73). 07 травня 2013 року відповідачем було отримано листок непрацездатності позивачки серія АГГ №216831, відповідно до якого вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в період із 05 квітня 2013 року до 26 квітня 2013 року. Згідно цього лікарняного листа позивачка мала приступити до роботи з 27 квітня 2013 року (т.1 а.с.74). Але 27 квітня 2013 року вона не вийшла на роботу та не надала жодних документів, що пояснювали б її відсутність на робочому місці в наступні дні: 27,29,30 квітня та 03,04,07,08 травня 2013 року. Ці факти задокументовані відповідними актами неявки позивачки на роботу (т.1 а.с.100-103). Саме через те, що позивачкою не було надано жодних документів, які б підтверджували поважність причин її відсутності на робочому місці в зазначений вище період, 08 травня 2013 року її й було звільнено із займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул (т.1 а.с.92), про що повідомлено рекомендованим листом №08-05-2013/1 від 08.05.2013 року, яким також роз'яснено підстави її звільнення, та запропоновано з'явитися за трудовою книжкою (т.1 а.с.75-77). Цей лист позивачка з першої доставки Укрпоштою не отримала, про що свідчить відповідна довідка (т.1 а.с.80). 05.06.2013 року відповідач рекомендованим листом №05-06-2013/1 повторно надіслав позивачці лист з повідомленням про її звільнення та пропонував з'явитися за трудовою книжкою (т.1 а.с.81-82). В судовому засіданні також встановлено, що заробітна плата позивачки була перерахована їй на картковий рахунок, в повному обсязі, що підтверджується відповідними виписками по заробітній платі (т.1 а.с.83-88), розрахунковими листками за травень та червень 2013 року, згідно до яких позивачці виплачено компенсацію за щорічну відпустку у розмірі 1759,52 грн. (т.2 а.с.37-38). Станом на день розгляду справи ТОВ «ТД «Еліт» заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] не має, ці відомості також підтверджується випискою по її банківському рахунку за період із 01.12.2012 р. по 18.05.2013 р. (т.1 а.с.32) та випискою по її банківському рахунку за період з 01.12.2011 р. по 25.11.2013 року (т.1 а.с.173), які була надані Позивачкою. Як на докази отримання нею заробітної плати у значно більшому розмірі, позивачка посилається на зарплатні відомості, отримані нею, як вона стверджує, на її електронну адресу від відповідача, копії яких надала в розпорядження суду (т.1 а.с.14-22). Крім того встановлено, що 18.02.2013 року позивачкою був поданий звіт про відрядження на суму 729,09 грн. по відрядженню у період із 23.12.2012 року по 25.12.2012 року (а.с.89). Кошти за цим звітом позивака не отримала. Таким чином, посилаючись на затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 № 1276, «Порядок складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт», ст.ст.1,5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», проаналізувавши досліджені докази у справі, суд прийшов до висновку про те, що позивачка ніколи не обіймала посади «Керівник Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу ТОВ «Торговий дім «Еліт», на якій вона просить суд поновити її. При цьому суд виходив із того, що вищезазначені накази про прийняття позивачки на роботу та її звільнення, копії яких надані суду відповідачем, складені за типовими формами №П-1 та №П-4, затвердженими Наказом Держкомстату України №489 від 05 грудня 2008 року та видані на підставі відповідних заяв позивачки. Посилання ж позивачки на те, що на її електронну пошту нібито надходили накази про її призначення на посаду керівника Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу №13-03/26-2 від 26 березня 2013 року (т.1 а.с.8) та №08-04/13 від 08.04.2013 року про передачу нею усіх справ [PERSON] до 19.04.2013 року у зв'язку із звільненням її з посади керівника Дніпропетровського регіонально структурного підрозділу та об'єднанням Дніпропетровського та Запорізького РСП (т.1 а.с.9), суд до уваги не взяв, оскільки ці докази не є належними та допустимими. Одна лише наявність електронної пошти не може бути оцінена як наявність електронного документообігу на підприємстві. З цих же підстав суд не взяв до уваги й інші роздруківки із електронної пошти, надані позивачкою. Нею не подавалася заява про переведення на посаду «Керівник Дніпропетровського РСП» із посади «Керівник департаменту продажу Дніпропетровського РСП», і не могла бути подана, оскільки відповідно до штатного розпису ТОВ «ТД «Еліт» від « 01» січня 2012 року (т.1 а.с.68-69), посади Керівника РСП в структурі ТОВ «ТД «Еліт» не передбачено. Належних та допустимих доказів недопущення її на робоче місце відповідачем після 08.04.2013 року позивачка не надала. Її посилання на копію розписки від 26.04.2013 року про вилучення нею із кабінету кондиціонеру та обігрівача [PERSON] (особисті речі) в присутності трьох свідків та повернення ключа від кабінету [PERSON] (т.1 а.с.191), не взято до уваги судом як доказ недопущення позивачки на робоче місце відповідачем, оскільки розписка жодним чином не підтверджує того факту, що позивачка не допускалася на своє робоче місце та навпаки, свідчить про те, що вона мала доступ до офісу відповідача у будь-який час. Аналізуючи обставини звільнення, суд виходив із того, що жодних доказів, які б доводили існування поважних причин невиходу на роботу в робочі дні за період 27 квітня - 08 травня 2013 року, позивачка суду не надала, а її доводи спростовуються документами: Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «ТД «Еліт», табелем обліку робочого часу. У зв'язку із чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні позову про поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства. Відповідно до вимог ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Таким чином, статтею 184 КЗпП України встановлені гарантії про заборону звільнення одиноких матерів при наявності у них дитини віком до чотирнадцяти років. У випадку звільнення працівників з підстав, які кваліфікуються як звільнення з ініціативи роботодавця, діють певні обмеження на звільнення окремих категорій працівників. Названих категорій жінок не можна звільнити з підстав, передбачених статтею 40 КЗпП України з ініціативи роботодавця. Поняття «одинока мати» визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 (далі - Постанова № 9). Згідно з пунктом 9 цієї постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Крім того, при звільненні позивачки товариство не дотрималося вимог ст.149 КЗпП України щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень, якою передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тому наявність порушення трудової дисципліни позивачкою, не може бути підставою для її звільнення, оскільки ст.184 КЗПП України встановлює гарантії для одиноких матерів. Таким чином, уповноважений орган власника не виконав обов'язків, передбачених ст.141 КЗПП України щодо додержання законодавства про працю. Відповідно до вимог ст.235 КЗПП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Враховуючи незаконність звільнення позивачки її необхідно поновити на роботі із 08.05.2013 року на посаді керівника департаменту продажу Дніпропетровського РСП товариства, та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 08 травня 2013 року до 05 березня 2014 року, що становить 209 робочих днів, на підставі ст.235 КЗпП України. Згідно довідок про нарахування та виплату заробітної плати середньомісячний заробіток позивачки після проведення всіх відрахувань складав 1638,8 гривень, виходячи із окладу 2000 гривень (т.1 а.с.32,67,83-88). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньоденний заробіток позивачки складав 100 гривень, оскільки у лютому та березні 2013 року позивачка відпрацювала повністю, а кількість робочих днів у кожному із цих місяців становила 20 днів (2000 грн. : 20 днів = 100 грн. в день). Таким чином, загальна сума середнього заробітку без врахування податків, страхових та інших обов'язкових платежів складає 20900 гривень (100 грн. х 209 днів) за період із 08 травня 2013 року до 05 березня 2014 року, оскільки позивачка після звільнення не отримувала інших доходів. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 243,6 гривень. Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за місяць допустити до негайного виконання, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України. Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги в іншій частині, а саме про те, що необхідно: стягнути із товариства заборгованість по заробітній платі за період із січня по травень 2013 року; стягнути витрати пов'язані із покупкою паливно-мастильних матеріалів та амортизацією автомобіля; стягнути компенсацію за невитрачену щорічну відпустку та за відрядження. Заробітна плата позивачці була перерахована їй на картковий рахунок, в повному обсязі, що підтверджується відповідними виписками по заробітній платі (т.1 а.с.83-88), розрахунковими листками за травень та червень 2013 року, згідно до яких позивачці виплачено компенсацію за щорічну відпустку у розмірі 1759,52 грн. (т.2 а.с.37-38). На час постановлення рішення судом першої інстанції ТОВ «ТД «Еліт» заборгованості по заробітній платі перед позивачкою не мало, що підтверджується випискою по її банківському рахунку за період із 01.12.2012 року до 18.05.2013 року (т.1 а.с.32) та випискою по її банківському рахунку за період з 01.12.2011 року до 25.11.2013 року (т.1 а.с.173). А докази отримання позивачкою заробітної плати у значно більшому розмірі - зарплатні відомості, отримані нею на її електронну адресу від відповідача є неналежними. Позивачка не надала належних та достовірних жодних доказів, якими б підтверджувалося на підставі яких документів та в силу яких угод або вимог нормативних актів підприємство має здійснювати відшкодування витрат на паливно-мастильні матеріали та амортизацію її автомобіля. Згідно затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 № 1276 «Порядку складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт» звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт подається до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. А тому доказів своєчасного звернення до товариства із цим питанням позивачка суду не надала. Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ст.11 ЦПК України із врахуванням заявлених позовних вимог у остаточній редакції, а також наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.ст.57-60,64 ЦПК України. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків місцевого суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави лише для часткового скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial