Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частку нерухомого майна, вказавши у позові, що 16.03.1990 року її дочка, [PERSON], уклала шлюб з [PERSON]. 01.10.1998 року за наслідками торгів, які відбулися на [PERSON] будівельній товарній біржі, [PERSON] придбав у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 973 квартиру [ADDRESS]. Договору присвоєний реєстраційний номер постійного зберігання 973. Право власності зареєстроване ОП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК, частини 1 статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За змістом частини 1 статті 70 СК, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Тому, квартира [ADDRESS] є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року [PERSON] оголошений померлим (справа № 334/9729/15-ц). Рішення набрало чинності 21.11.2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року [PERSON] оголошена померлою (справа № 334/9728/15-ц). Рішення набрало чинності 21.11.2015 року. Після набрання судовими рішеннями чинності відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24.01.2017р. за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 21.11.2015р. Крім того, вважає себе такою, що набула право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] за правилами частини 1 статті 344 ЦК- набувальна давність. З часу виїзду дочки та [PERSON] за межі України 1998 року (факт встановлений судом), позивачка користується квартирою, проживає в ній, утримує її, здійснює усі належні платежі за надання комунальних послуг. [PERSON] заповіт не складав, особи, які б мали право на спадщину відсутні, спадкова справа після оголошення його померлим не заводилась. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] що належить [PERSON] за набувальною давністю. У судовому засіданні позивачка та її адвокат підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради проти задоволення позову заперечують. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.03.1990 року [PERSON], уклала шлюб з [PERSON], підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00008677387 від 01.02.2011 року. Актовий запис про шлюб № 534. В період шлюбу вони придбали 01.10.1998 року за наслідками торгів, які відбулися на [PERSON] будівельній товарній біржі, у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 973 квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON] Договору присвоєний реєстраційний номер постійного зберігання 973. Право власності зареєстроване ОП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації». Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року [PERSON] оголошений померлим (справа № 334/9729/15-ц). Рішення набрало чинності 21.11.2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року [PERSON] оголошена померлою (справа № 334/9728/15-ц). Рішення набрало чинності 21.11.2015 року. Після набрання судовими рішеннями чинності відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 24.01.2017р. за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 21.11.2015р. (справа № 334/4127/16-ц). З часу виїзду дочки та [PERSON] за межі України 1998 року (факт встановлений судом), позивачка користується квартирою, проживає в ній, утримує її, здійснює усі належні платежі за надання комунальних послуг, що підтверджується наданими у судовому засіданні квитанціями про сплату комунальних послуг. [PERSON] заповіт не складав, особи, які б мали право на спадщину відсутні, спадкова справа після оголошення його померлим не заводилась. Згідно даних технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] квартира складається з 1 кімнати площею 10,9 кв.м, кухні площею 4,3 кв.м., санвузлу площею 2,3 кв.м., коридору площею 2,4 кв.м., комори площею 0,3 кв.м., загальна площа квартири становить 20,2 кв.м. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно. У відповідності до п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила ст. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі №6-27245св07. Таким чином, перебіг десятирічного строку володіння позивачем частини домоволодіння для цілей набувальної давності розпочався 01.01.2001 р, три роки до набрання чинності ЦК України. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, умовами набуття права власності за набувальною давністю є: добросовісне заволодіння чужим майном, володіння чужим нерухомим майном протягом певного строку (10 років для нерухомості), відкритість володіння чужим майном, безперервність володіннячужим майном. Добросовісне заволодіння майном на законних підставах означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим житлом. У свою чергу, в листі ВСУ від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», встановлено, що факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). Така правова позиція міститься і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 10 грудня 2014 по справі № 6-24756св14, а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 17 грудня 2014 по справі № 6-33320св14. Таким чином, той факт, що позивач не заволоділа зазначеною квартирою в результаті вчинення злочинів свідчить про добросовісність такого заволодіння. Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 1 п. 14 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із вищенаведеного та враховуючи, що позивач добросовісно (не вчиняючи будь-яких правопорушень) заволоділа квартирою № 64, що знаходиться в буд. № 3 по вул. Узбекистанській у м. Запоріжжя, відкрито та безперервно протягом більше десяти років продовжує володіти (користуватися) цим нерухомим майном, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд також враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі викладеного,

Outcome: approved