Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір позики від 17 травня 2013 року укладений між нею та [PERSON] дійсним, та стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість у 80371 грн., з яких: 18000 грн. - по договору позики; 59100 грн. - проценти по договору позики; 771 грн. - витрати по сплаті судового збору; 2000 грн. витрати по наданню правової допомоги; 500 грн. - витрати по проїзду до відповідача. Позивачка та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та пояснили, що не згодні з розрахунком процентів, оскільки було повернуто 8400 гривень в рахунок погашення основного боргу, а не процентів, як це стверджує позивачка. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню на наступних підставах. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір займу грошових коштів, про що свідчить, договір позики, розписка та акт прийому-передачі грошових коштів /а.с. 10-12/, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 18000 грн., а остання зобов'язалась їх повернути в строк до 17 вересня 2013 року. Крім того, відповідачка зобов'язалась сплатити проценти позивачці за користування грошовими коштами, які становлять 25%, а в абсолютних цифрах вказана сума становить 4500 грн. кожного місяця. Як вбачається з розписки від 15.05.2014 року [PERSON] повернула [PERSON] 8000 грн., решту суми боргу зобов'язалась повернути в строк до 01 вересня 2014 року. В судовому засіданні встановлено, та не оскаржується сторонами, що всього від суми боргу відповідачка повернула 8400 грн. Таким чином, станом на день подачі позову, сума боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] становить: 18000 грн. - по договору позики; 59100 грн. - проценти по договору позики. Суд не приймає доводи відповідачки, щодо на її думку невірного розрахунку процентів, оскільки борговими зобов'язаннями, які взяла на себе [PERSON], передбачено сплату процентів, в тому числі у твердій сумі у розмірі 4500 грн. на місяць. Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1048 ЦК, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Як вбачається вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч. 3 ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, на підставі вищезазначеного, суд вважає необхідним договір позики від 17 травня 2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] визнати дійсним, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства України і не оспорюється сторонами по справі Так, беручи до уваги, що до теперішнього часу відповідачкою сума боргу не сплачена, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачки суму боргу по договору позики у розмірі 18000 грн. Крім того, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки проценти від суми боргу у розмірі 59100 грн. (15 місяців (з травня 2013 по серпень 2014) х 4500 грн. - 8400 грн. = 59000 грн.) Доводи позивачки про те, що понесені витрати на юридичну допомогу у сумі 2000 грн. підтверджені прибутковою квитанцією № 127/14-06 від 14 липня 2014 року /а.с. 1/, є неприйнятними, оскільки дані про здійснення такої оплати на виконання умов договору про надання юридичних послуг в порядку, встановленому законом, в матеріалах справи відсутні, як і дані про кількість годин, які затрачені для надання правової допомоги та її обсяг. Крім того, вартість правової допомоги нормативно не обґрунтована. Жодного розрахунку, щодо вартості наданої юристом правової допомоги, до позову не надано. Тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на юридичну допомогу. Крім того, позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки витрат на проїзд у розмірі 500 грн., суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано розрахунку витрат на паливо по проїзду до відповідача, а саме: кілометраж, розхід пального, та вид спожитого автомобілем палива. Крім того, з наданих [PERSON] квитанцій про оплату палива /а.с. 23/ неможливо зробити висновок про цільове призначення придбаного пального. Також, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки розмір судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 771,00 грн.

Outcome: partial