Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON], треті особи: Відділ реєстрації фізичних осіб та місця їх перебування адміністрації Південного району Камянської міської ради, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння за адресою: вулиця Горіхова, будинок № 13 в м. Камянське Дніпропетровської області, на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого 24.02.1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської районної державної адміністрації. В зазначеному вище житловому будинку, окрім неї, також зареєстровані: її син [PERSON], донька [PERSON] та онука [PERSON] Відповідач після одруження змінив своє прізвище на [PERSON] та переїхав мешкати до дружини. Місце його проживання та засоби звязку на даний момент їй не відомі, оскільки вони не спілкуються. В зазначеному будинку відповідач не мешкає з липня 2014 року. Наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивачу отримати субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась. Надала заяву з проханням справу розглядати за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Судом вживалися заходи щодо його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Треті особи в судове засідання не зявились. Надали заяви з проханням справу розглядати за їх відсутності. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: вулиця Горіхова, будинок № 13 в м. Камянське Дніпропетровської області, на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого 24.02.1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської районної державної адміністрації, право власності було зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 21259 від 24.02.1993 року (а.с.7). Отже спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений й його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки № 462/5 про склад сімї, виданої головою квартального комітету № 5 03.08.2018 року, в зазначеному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Згідно з актом, складеним головою квартального комітету № 5 [PERSON] та сусідами від 03.08.2018 року, [PERSON] з липня 2014 року за місцем реєстрації не проживає (а.с. 8). З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ними та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Однак вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, так як вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням згідно з нормами житлового і цивільного законодавства. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується.

Outcome: partial