Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що позивачу та відповідачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності на житло видано Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією від 09.09.2008 року. У сторін по справі виникли непорозуміння з приводу квартири, відповідач забрав оригінал свідоцтва про право власності на житло, в зв'язку з чим у позивачки відсутні будь-які документи, що підтверджують що вона є співвласником квартири та не може користуватися своїми правами. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню. В суді встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та відповідачу в рівних долях відповідно до Свідоцтва про право власності. В суді встановлено, що між сторонами склалися складні неприязні стосунки, оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру знаходиться у відповідача і останній на вимогу позивача не надає її правовстановлюючий документ на спірну квартиру. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вказані вище вимоги законодавства та те, що відповідач утримує у себе правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності), не надає його позивачці, яка має такі ж права як і відповідач, і вказаний правовстановлюючий документ безпосередньо стосується як відповідача так і позивача, суд приходить до висновку, що такими діями відповідач порушує право позивача, не визнає її право власності на частини спірної квартири. Не надання співвласникам правовстановлюючого документу, який є єдиною підставою та невід'ємним документом для використання власником своїх прав володіння, користування та розпорядження майном, свідчить про порушення зі сторони відповідача прав власників (в даному випадку позивачки), та про невизнання за позивачем права власності на частини спірної квартири. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved