Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, вказавши, що 04 грудня 2012 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «Новокаховський електромеханічний завод», про що було укладено трудовий договір та видано наказ №111-н від 04.12.2012 року. Наказом № 187/15-у від 20.04.2015року її було звільнено за ст. 36 ч.1 КзпП України за згодою сторін. При звільненні їй була надана трудова книжка, але не проведені розрахунки. Заборгованість по заробітній платі складає 13 565,02 грн. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити належні їй кошти проте, він не здійснює виплату заробітної плати, посилаючись на незалежні від нього обставини. Просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 13 565,02 грн. та середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні з 17.07.2015 року по час винесення рішення 7210,06 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, тому у суду є достатні підстави для розгляду справи в заочному порядку на підставі ст. 224-233 ЦПК України зі згоди позивача, на підставі наявних доказів у справі. Суд заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Новокаховський електромеханічний завод», працювала начальником бюро планування та диспетчерування у виробничо-диспетчерському відділі з 04.12.2012 року, була звільнена на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України за угодою сторін 20.04.2015 року. З довідки про заборгованість по заробітній платі слідує, що станом на 01.07.2015 року підприємство заборгувало їй 13 565,02 грн. Відповідно до ст.115 КзпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст.116 КзпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем, звільнена з посади на підставі ст. 36 п.1 КзпП України за згодою сторін, під час звільнення відповідачем з нею не проведено остаточного розрахунку, заборгованість по заробітній платі становить 13 565,02 грн., що визнана відповідачем, проте не сплачена під час звільнення, тому вона підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. Відповідно до Закону України від 14 травня 1992 р. № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (ч. 6 ст. 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 р., ч. 5 ст. 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 р., які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку виплатити зазначені кошти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2014 р. у справі № 6-76цс14). Невиплата заборгованості по заробітній платі з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Так, у справі «Баландіна проти України» (рішення від 06.12.2007 року) встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу щодо мирного володіння своїм майном, коли справа стосувалася заборгованості щодо виплати заробітної плати. Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст.1 Протоколу № 1 у звязку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. У справах «Деревенко та Довгалюк проти України», «Дідух проти України» також розглядалося Європейським судом з прав людини питання про виплату заробітної плати. Відповідно до ст. 117 КзпП України, відповідач зобовязаний сплатити на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2015 року до часу постановлення рішення суду 20.08.2015 року. Враховуючи те, що відповідачем не надано суду доказів про розмір середнього заробітку позивачки, суд під час здійснення розрахунку враховує заробітну плату позивачки, зазначену в розрахункових листах, що надавалися їй підприємством та обраховує розмір середнього заробітку з урахуванням вимог п.8 Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 р «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» : за березень 2015 року заробітна плата позивачки склала 2056,49 грн., відпрацьовано 16 днів та 124 год. ; за лютий 2015 року заробітна плата позивачки становила 127,77 грн., нею відпрацьовано 1 день та 8 год. (2056,49 грн. + 127,77 грн.) : 132 год. = 16,54 грн. середньоденна заробітна плата позивачки. Затримка розрахунку при звільненні на час постановлення рішення суду складає 84 роб. дні, що дорівнює 656 год., без врахування святкових та вихідних днів. Таким чином, середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку при звільненні складає 16,54 грн. Х 656 год. затримки розрахунку = 10 650,24 грн., з яких слід утримати 15 % податку з фізичних осіб та 1,5 % військового збору, до виплати 9 084,36 грн. Позивачкою в позові зазначений розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні в сумі 7210,06 грн., проте в судовому засіданні вона не заперечувала проти обрахування їй середнього заробітку за весь час затримки до часу постановлення рішення суду, оскільки заборгованість по заробітній платі їй не виплачена. З цих підстав позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 115, 116, 117 КзпП України, п.8 Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 р «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»,

Outcome: approved