Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаюсь на те, що вона є власником арештованого майна комп'ютера ноутбука «Lenovo IdeaPad G580АН (59-341485)», серійний номер СВ 17952791, яке боржникові [PERSON] не належить, а тому порушує питання про визнання за нею права власності на нього, зняття з нього арешту накладеного державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області [PERSON], виключення його з акту опису й арешту майна від 17 лютого 2014 року та його витребування з незаконного володіння [PERSON], який є його відповідальним зберігачем. В суді представник позивачки просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив вважав його необґрунтованим, а докази щодо належності майна позивачці штучними. Оскільки на час розгляду справи спірне майно він відчужив, просив в задоволенні позову відмовити. Представник ВДВС Вишгородського РУЮ в Київській області послався на розсуд суду. Зазначила, що під час описування спірного майна третя особа повідомила про його належність іншій особі і показала копію договору оренди. Третя особа обставини позову підтвердила і зазначила, що користується ноутбуком, який належить позивачці на підставі укладеного з нею договору. Платіжних документів про його придбання вона не мала, а тому і не змогла їх надати державному виконавцеві. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 17 лютого 2014 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області Лисенко Людмилою Петрівною при примусовому виконанні виконавчого листа №363/262/13-ц від 15 листопада 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 69 576,5 грн. проведено опис майна боржника і накладено арешт в тому числі й на комп'ютер ноутбук «Lenovo IdeaPad G580АН (59-341485)», серійний номер СВ 17952791. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» описане майно на відповідальне зберігання прийняв [PERSON], якого попереджено про відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна. Дані обставини підтверджуються актом опису й арешту майна від 17 лютого 2014 року. Згідно товарного чеку та гарантійного талону від 06 листопада 2012 року позивачка придбала спірний ноутбук у ФОП [PERSON] Дані обставини підтверджуються вказаними платіжними документами, оригінали яких досліджено в суді. Вказаним ноутбуком третя особа [PERSON] користується згідно договору оренди укладеного з [PERSON] від 27 листопада 2012 року. Такий договір в силу вимог ст. 204 ЦК України є правомірним, зміст якого сумнівів у суду не викликає, оскільки як пояснила [PERSON], у неї склалися дружні стосунки з позивачкою і остання дозволила їй користуватися своїм ноутбуком на безоплатній основі. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином у суді встановлено, що позивачка є власником арештованого майна - ноутбука «Lenovo IdeaPad G580АН (59-341485)», серійний номер СВ 17952791, та не є боржником у виконавчому провадженні про стягнення коштів з [PERSON] Згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» в ході виконання рішення суду про стягнення коштів арешт може бути накладений тільки на майно боржника. Що стосується заперечень відповідача про те, що належний документ на підтвердження придбання спірного майна саме позивачкою, її права на це майно не підтверджує, оскільки зазвичай при придбанні товарів через мережу Інтернет у ФОП [PERSON] позначення покупця в платіжних документах не здійснюється, то зазначене сукупності досліджених у справі доказів не відповідає. Заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях і спростовуються змістом товарного чеку та гарантійного талону, де покупцем зазначено саме позивачку. Не можна прийняти до уваги і заяву відповідача [PERSON] про реалізацію спірного майна, як підставу для відмови в позові про його витребування. Так, оголошення в пресі про продаж майна не є належним, допустимим і достатнім доказом реалізації арештованого майна, коли дані про звернення стягнення на арештоване майно згідно ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» у справі відсутні, а державний виконавець у суді ствердила про відсутність у виконавчому провадженні даних стосовно реалізації арештованого майна, як це передбаченого Законом. При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» є відповідальним зберігачем арештованого майна, має обов'язок по його зберіганню і попереджений про відповідальність за недотримання цього обов'язку. Таким чином в суді встановлено порушене право позивачки, яке підлягає захистові, а пред'явлений позов задоволенню. При цьому обраний позивачкою спосіб захисту є адекватним змісту порушеного права, а відтак спірне майно слід виключити з акту опису, зняти з нього арешт, визнати право власності на нього за позивачкою, а також витребувати його у відповідального зберігача на користь власника. На підставі викладеного і

Outcome: approved