Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] та призначення позивачки його опікуном. На обґрунтування позову зазначено, що позивачка [PERSON] є цивільною дружиною померлого дідуся дитини [PERSON] . З лютого 2019 року неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою та дідусем, та на сьогоднішній день, у зв`язку зі смертю дідуся, з позивачкою. [PERSON] , мати неповнолітнього [PERSON] , дала нотаріальну згоду на вирішення усіх питань, пов`язаних із навчанням сина. Мати [PERSON] не займається вихованням, навчанням, лікуванням сина, неодноразово притягалась до кримінальної відповідальності. Батько дитини [PERSON] помер [INFO] . Натомість позивачка постійно піклується та забезпечує належний догляд за [PERSON] , має намір стати його опікуном, до того ж, забезпечена житлом, працює, має матеріальну можливість виховувати хлопчика. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою від 27.05.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.07.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволені позову у повному обсязі наполягала. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи, позовні вимоги просили задовольнити частково. У частині позовних вимог щодо призначення опікуна просила відмовити, оскільки влаштування дитини під опіку здійснюється після набуття дитиною статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 лютого 2018 року Іллічівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , актовий запис №213 від 07.04.2006 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 липня 2012 липня Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, [PERSON] помер [INFO] . Як вбачається з витягу з протоколу №9 від 20.10.2020 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, [PERSON] та [PERSON] рекомендовано звернутись до суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] від 12.11.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А., [PERSON] , дала свою згоду [PERSON] вирішувати всі питання, пов`язані з навчанням її сина [PERSON] , [INFO] . Із характеристики [PERSON] , [INFO] , КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №15 Маріупольської міської ради Донецької області (ЗОШ №15)» вбачається, що всі питання, пов`язані з навчанням класний керівник вирішує з [PERSON] , [PERSON] жодного разу не відвідувала батьківські збори, адімінстрація та класний керівник не мають з нею зв`язку. Згідно акту про фактичне проживання №261 КСН «Черьомушки», [PERSON] проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 02.07.2021 року №01.1-23.152, вважається доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України «Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідачі не виявляють щодо дитини батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 143 Сімейного кодексу України, мати, яка не перебуває у шлюбі, зобов`язана забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Так, п.1, п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважних причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, а також у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачкою своїх обов`язків, позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, а саме суду надані належні та достовірні докази щодо того, що відповідачка не піклується про сина та не цікавиться його долею. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та її небажання змінити своє ставлення до дитини. Проаналізувавши обставини ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків у своїй сукупності, беручи до уваги, що ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків має триваючий характер, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. У суду немає підстав вважати, що позбавлення батьківських прав відповідачки якимось чином вплине на інтереси дитини, яка не отримує від матері необхідної уваги та догляду. З огляду на ці обставини суд вважає доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина, оскільки це сприятиме інтересам дитини, тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно із ст. 169 СК України, відповідачі не позбавлені права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частин 2,3 статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.ч. 2,3 ;ст. 181 СК України). Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідачів підлягають стягненню з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 15.02.2021 року до досягнення дітьми повноліття. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Органу опіки і піклування Маріупольської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Що стосується вимог про призначення позивачки опікуном, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч. 3 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Судом встановлено, що позивачка тривалий час опікується малолітньою дитиною, добросовісно виконуючи взяті на себе обов`язки по вихованню та утриманню хлопчика, але у матеріалах справи відсутнє подання органу опіки та піклування щодо призначення позивачки опікуном малолітнього, яке, в свою чергу, не може бути зараз надане у зв`язку з відсутністю рішення суду про позбавлення батьківських прав. Відтак, позовні вимоги в частині встановлення опіки є передчасними та задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: partial