Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що в період з листопада 2010 року по липень 2015 року вони проживали спільно з [PERSON], вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. З листопада 2010 року по квітень 2011 року вони проживали спільно в будинку батьків відповідача за адресою [ADDRESS] та вели спільне господарство. З квітня 2011 року по липень 2015 року вони проживали спільно в квартирі батьків відповідача в [ADDRESS]. [INFO] року у них з відповідачем народився син [PERSON], [INFO] року у них народилася донька [PERSON]. Спільне сімейне життя не склалося. В 2015 році вона переїхала проживати до своїх батьків. Під час спільного проживання з відповідачем і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ними було придбано майно, а саме: холодильна камера DELFAвартістю 5000 грн., холодильник б/у ARGO вартістю 500 грн., бойлер ROUND вартістю 6000 грн., телевізор LSDLG 32CS460N вартістю 3771 грн., пральна машина вартістю 7000 грн., принтер CANON вартістю 800 грн., фреза вартістю 4000 грн., зварювальний апарат FORTE вартістю 7000 грн., зварювальний апарат вартістю 5000 грн. Крім того, батько позивачки [PERSON] надав в тимчасове користування позивачці і відповідачу мотоблок «Мотор січ МБ-4.05». Позивачка звернулася до відповідача з проханням про повернення їй частини майна, що було набуте ними за час спільного проживання. Відповідач відмовив їй в поверненні майна. Тому просила виділити у власність холодильник, бойлер, телевізор, пральну машину, принтер, зварювальний апарат, інше майно залишити у володінні відповідача, стягнути сплачений судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданніпозовні вимоги не визнав, вважав позов безпідставним, оскільки вказаного майна на даний час у відповідача немає, позивачка всі речі забрала з собою. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. В судовому засіданні 1 червня 2017 року підтримав позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, свідка Кощієнко Л.М., дослідивши матеріали справи, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що в період з листопада 2010 року по липень 2015 року позивачка проживала спільно з [PERSON], сторони вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. З листопада 2010 року по квітень 2011 року вони проживали спільно в будинку батьків відповідача за адресою [ADDRESS]. З квітня 2011 року по липень 2015 року вони проживали спільно в квартирі батьків відповідача в [ADDRESS]. [INFO] року у сторін народився син [PERSON], [INFO] року у них народилася донька [PERSON]. В 2015 року позивачка переїхала проживати до своїх батьків, оскільки спільні відносини були припинені. Зазначені обставини суд вважає встановленим, оскільки вони не оспорюються сторонами, підтверджуються копіями свідоцтв про народження дітей( ар.с.14,15). Згідно ч.1 ст. 63 СК, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності з ст. ст. 60, 63, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності з ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності з ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності з ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавствапри розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.( п. 22 Постанови). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.(п.25 постанови). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У відповідності з ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, на підтвердження наявності спірного майна, факту його придбання, місця знаходження, вартості спірного майна. В судовому засіданні представник відповідача, категорично заперечуючи проти позовних вимог, пояснювала, що сторони дійсно проживали спільно з 2010 року по 2015 року. За цей час вони придбали вживаний холодильник, який позивачка після припинення спільного життя забрала з собою. Іншого майна сторони не придбавали. Позивачка не надала доказів, які б спростовували позицію відповідача. Під час розгляду справи [PERSON] звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно( ар.с. 23-24). Ухвалою суду від 12 січня 2017 року накладено арешт на спірне майно( ар.с. 28), копія ухвали була звернута до виконання, однак арешт на майна не був накладений, що підтверджує позицію відповідача про відсутність спірного майна. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно дійсно придбавалось сторонами, суду не надано. Пояснення свідка Кощієнко Л.М. про те, що сторони в період спільного життя купували телевізор, холодильник, бойлер не можуть бути підставою для задоволення позову. Свідок не пояснила суду, коли саме сторони придбали спірне майно, яка його вартість, чи не відбулося добровільного розподілу спірного майна після припинення фактичних шлюбних відносин, хто з сторін мав доступ до спірного майна, хто саме користувався спірним майно, де воно знаходилося. Отже, позивачкою не надано доказів ані на підтвердження факту придбання сторонами спірного майна, ані щодо складу спірного майна, його вартості, місця перебування тощо. За таких обставин, законних підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed