Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення та вселення, в якому просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] та вселити її до зазначеної квартири, посилаючись на наступне. 29 липня 2013 року [PERSON] на підставі договору дарування безоплатно передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В подальшому право власності на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я позивачки, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року, серія ЕАВ № 075588. Проте, позивачка обмежена у користуванні зазначеною квартирою та не в змозі туди потрапити, так як було з'ясовано, що на даний час в ній проживає відповідач - [PERSON] Представник позивачки в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивачки підлягаючими задоволенню, оскільки вони засновані на вимогах закону та підтверджуються наданими доказами, на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 29 липня 2013 року [PERSON] на підставі договору дарування безоплатно передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В подальшому право власності на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я позивачки, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року, серія ЕАВ № 075588. В ході судового засідання було з'ясовано, що позивачка не може користуватися наведеною квартирою, яка належить їй на праві приватної власності та навіть потрапити до неї, оскільки в ній проживає [PERSON] Цей факт був встановлений в результаті адвокатського запиту до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки самостійно встановити коло осіб, які неправомірно займають зазначену квартиру було неможливо. На підтвердження цього, представник позивачки надав у судове засідання відповідь Приморської РДА Одеської міської ради № 01-13/872 від 08.11.2013 року, що міститься в матеріалах справи. Згідно ст. 317 ЦК України зміст права власності складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Станом на теперішній час позивачка не має можливості потрапити до належної їй на праві приватної власності квартири. Згідно зі ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видає громадянинові, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. Судом встановлено, що на сьогоднішній день ніякі документи на зазначену квартиру [PERSON] або будь-яким іншим особам, які неправомірно її займають, у встановленому законом порядку, не надано. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 155 ЖК України гарантовано, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення та вселення є законними та підлягають задоволенню. Також відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення судового збору у сумі 229,41 грн. На підставі ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 38, 44,44, 60, 109, 118, 208-209, 212 -215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд -

Outcome: approved