Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з до відповідача позовом про поділ майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що Вона та Відповідач [PERSON], перебували у шлюбі з 25.11.1995р. по 21.09.2011р.. 25.11.1995р. шлюб було зареєстровано офіційно, відділом РАГС Галицького району м.Львова, про що зроблено актовий запис №406. Поступово, відносини між Позивачем та Відповідачем почали погіршуватись, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу. Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21.09.2011 р. шлюб було розірвано. В шлюбі, у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Також, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 14 липня 2005 року, вони спільно придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] вищенаведене майно нажите ними за час перебування в шлюбі, не є об'єктом вилученим з цивільного обороту, відповідно воно належить до об'єктів права спільної сумісної власності. Оскільки Відповідач не визнає її права на вищенаведене майно, та не бажає розділити його за взаємною згодою, вона бажає розділити дане майно за рішенням суду. Також зазначає, що у неї та Відповідача є спільна неповнолітня дочка, - [PERSON], [INFO] р.н, яка проживає з нею, та повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач після розірвання шлюбу ніколи не надавав і не надає жодних коштів, для утримання дитини та забезпечення її розвитку, не цікавиться її життям та фактично не підтримує з дитиною жодних стосунків. Зважаючи на це, вважає, що її частка в спільному майні повинна бути збільшена з 1/2 до 2/3.. У зв'язку з чим вона звернулась до суду та просить збільшити з 1/2 до 2/3 частку [PERSON] у спільному майні - квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], право власності на 23 ідеальних частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], право власності на 13 ідеальну частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивачка в судове засідання не з'явилась, однак, представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судові засідання жодного разу не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідачем неодноразово направлялись до суду телеграми про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою. Однак, відповідачем на підтвердження даного клопотання жодного разу не представлено належних доказів. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). А тому суд вважає можливим постановити по справі заочне рішення. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги належить частково задовольнити з наступних підстав. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності: майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та ін. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25.11.1995 року у відділі РАГС Галицького району м. Львова, про що зроблено актовий запис № 406. Даний шлюб розірвано за рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21.09.2011 року № 2-1386/11 ,що підтверджується копіє даного рішення в матеріалах справи /а.с. 7/. З договору купівлі продажу квартири вбачається, що відповідач [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, 14 липня 2005 року купив квартиру [ADDRESS] З копії зави посвідченою приватним нотаріусом вбачається, що позивачка [PERSON] дала згоду на, той час своєму чоловікові, [PERSON] на купівлю квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] А від так, суд прийшов до переконання, що квартиру [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої та третьої вищевказаної статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу, позивачка, відповідач та їхня неповнолітня дитина залишились проживати в одній квартирі, а тому, суд вважає, що дитина проживає разом як з позивачкою, так і відповідачем. Як позивачка та і відповідач здійснюють матеріальне забезпечення дитини. Позивачка покликається в своїй позовній заяві на те, що відповідач зовсім не бере участі в утриманні дитини, не надає коштів на її утримання, однак суду не представлено жодних доказів на підтвердження таких пояснень, зокрема позивачкою не подано доказів чи зверталася вона з позовом про стягнення аліментів, чи такі стягуються, не здобуто таких докахів і в судовому засідані. А відтак, будь яких обставин, які б давали можливість суду відступити від засади рівності часток подружжя, суд не вбачає. За принциповими положеннями ст.ст. 10,11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Позивачкою клопотань про витребування доказів для підтвердження своїх вимог - заявлено не було. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи, що позивачкою не було надано допустимих та належних доказів на підтвердження частини своїх позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги слід частково задовольнити. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому суд прийшов до висновку, що з позивачки в користь держави слід стягнути 181,75 грн. недоплаченого судового збору. З відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 681,76 грн.. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позову [PERSON].

Outcome: partial