Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом , посилаючись на те, що 12.02.2010 між нею та відповідачем був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ в книзі актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 160. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Стверджує, що шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинились, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та сімейного бюджету. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки у них різні та несумісні характери та відсутнє взаєморозуміння. На даний час шлюб між ними носить лише формальний характер. На підставі вищевказаного, посилаючись на норми матеріального права, просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати; визначити місце проживання сина разом із нею та після розірвання шлюбу іменувати її прізвищем « Книгницька». В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. В судове засідання відповідач не з»явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Про причини неявки до суду не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного: Правовідносини щодо розірвання шлюбу у системному зв'язку\~\~регулюються: - ст.51 Конституції України, відповідно до якої, шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. - ч.1.ст 3 Сімейного Кодексу України, згідно якої сімя є первинним та основним осередком суспільства; - ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України, згідно якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається; - ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу; - частиною 3 ст. 109 цього ж Кодексу, якою передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей; - ст. 112 СК України , в якій зазначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 12.02.2010 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ в книзі актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 160 /а.с.5/. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні доказів шлюб носить формальний характер, подружні відносини між сторонами фактично припинені. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу між сторонами підлягають задоволенню. Судом встановлено, що у сторін є син [PERSON] [INFO]. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»- кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків,особиста при прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку , що місце проживання малолітнього [PERSON] слід визначити разом з матір»ю. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання цього шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи зазначені вище вимоги закону та волевиявлення позивачки , після розірвання шлюбу її слід іменувати дошлюбним прізвищем «Книгницька». Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved