Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, просить суд визнати автомобіль [NUMBER] об'єктом спільної сумісної власності подружжя, провести розподіл спільної сумісної власності між сторонами наступним чином: [PERSON] виділити у власність автомобіль [NUMBER], стягнувши з відповідача на її користь ? частину вартості автомобілю в розмірі 32823 грн., на тих підставах, що зазначений автомобіль був придбаний сторонами в період шлюбу, в якому сторони перебували з 07.06.2008 року по січень 2014 року. Автомобіль під час укладення правочину було оформлено на відповідача, хоча враховуючи, що придбаний в період шлюбу, він є сумісною власністю подружжя. При тому, що транспортний засіб є неподільною річчю, просить передати його відповідачу у власність, а їй стягнути з відповідача компенсацію ? частини його вартості в сумі 32823 грн., а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування позовних вимог заявила, що в період шлюбу між сторонами був придбаний автомобіль [NUMBER], який був оформлений на ім'я відповідача і яким на теперішній час він користується одноособово разом із своєю новою дружиною [PERSON], і якій він після розірвання шлюбу з позивачкою намагався продати автомобіль без дозволу позивачки з метою позбавити її як співвласника права на отримання частки в сумісній власності подружжя. За її позовом правочин купівлі-продажу спірного автомобілю було скасовано Володарським районним судом рішенням від 17.11.2014 року, яке набуло законної сили 28.11.2014 року, але ж до теперішнього часу він і третя особа [PERSON] не надають в МРЕВ документи про реєстрацію автомобілю для їх переоформлення відповідно до рішення суду, чим ухиляються від реєстрації скасування недійсного правочину, та позбавляють позивачку права на її частку в спільному майні. Представник позивача просить визнати зазначений автомобіль сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як придбаний під час шлюбу з частками кожного із подружжя по ? та враховуючи, що він є неподільною річчю, передати його у власність відповідача, при тому що сторони цього бажають, а також відповідачі має водійське посвідчення для керування ним, а на користь позивачки просить стягнути компенсацію вартості ? частини автомобілю, визначеній у висновку судової товарознавчої експертизи в сумі 32823 грн. та покласти на відповідача понесені нею судові витрати. Просить суд не приймати як належний доказ розписку, яка нібито написана позивачкою про те що вона не претендує на спірний автомобіль, тому що із тексту розписки не вбачається на чиє ім'я вона написана, не міститься відомостей, що позивачка відмовляється від своєї частки на цей автомобіль. Відповідач та його представник в судове засідання не з»явились повторно, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Незважаючи на чергове клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю участі його та його представника в розгляді справи в призначену дату, суд визнає повторну неявку відповідача та його представника в судове засідання неповажною і вважає за можливе відповідно до ст. 169 ч.4 ЦПК України розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних доказів. Із клопотань відповідача, наданих до суду та із наданого оригіналу розписки вбачається що позиція відповідача щодо поділу автомобілю, яка полягає в тому, що позивачка 10.11.2013 року нібито в період шлюбу, з метою повернення боргу дала письмову згоду (розписку) на продаж спірного автомобілю, який було продано за 49721грн. 11.01.2014 року і втратила право претендувати на його частку. Третя особа неодноразово була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи,але в судове засідання не з»явилась, що дає суду право розглянути справу у її відсутність. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно з вимогами ст.59,60,61 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено на підставі копії рішення Володарського районного суду від 10.01.2013 року та ухвали про усунення описки від 19.05.2015року, а також паспортних відомостей про сімейний стан [PERSON], що 07 червня 2008 року було зареєстровано шлюб позивачки з [PERSON], який було розірвано за рішенням Володарського районного суду Донецької області 10.01.14 року, яке набуло чинності 21.01.2014 року. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, які були встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 17.11.2014 року, яке набуло законної сили 28.11.2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» про визнання договору купівлі-продажу та перереєстрацію транспортного засобу недійсним, встановлено що автомобіль [NUMBER] № кузова [NUMBER] року випуску, синього кольору за 100 грн. був придбаний [PERSON] у [PERSON] за біржовим контрактом купівлі-продажу транспортного засобу №028148 від 16.03.2010 року, зареєстрованим на Товарній транспортній біржі, а 11.01.2014 року відповідач [PERSON] продав зазначений автомобіль [PERSON] за 49721 грн. через ТОВ «АЗОВ-АВТО-ТРЕЙД» шляхом укладення 11.01.2014 року договору комісії на продаж транспортного засобу №232885, і [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ВІА №232885 зареєструвала право власності на зазначений автомобіль в ЦНППВАЗ №1404 м. Маріуполь. Цей договір купівлі-продажу автомобіля [NUMBER] № кузова [NUMBER] року випуску укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний недійсним на тих підставах, що спірний автомобіль визнаний судом сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], яким [PERSON], розпорядився без письмової згоди співвласниці [PERSON] в порушення вимог ст. 65 СК України (а.с. 78-80). Таким чином суд вважає встановленим , що автомобіль [NUMBER] № кузова [NUMBER] року випуску придбаний в період шлюбу сторін і є їх сумісною власністю. Але ж згідно довідки Центру ДАІ №2 м. Маріуполь при УДАЇ ГУМВСУ в Донецькій області, не зважаючи на рішення Володарського районного суду Донецької області від 17.11.2014 року, спірний автомобіль до теперішнього зареєстрований за [PERSON], що порушує право позивачки на користування сумісною власністю. Із висновку судової автотоварознавчої експертизи №6 від 05.01.2015 року встановлено, що на момент розгляду справи ринкова вартість автомобілю [NUMBER] № кузова [NUMBER] 2001 року випуску становить 65646 грн. Відповідно до положень ст. 69 СК України подружжя має право на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Виходячи із принципу рівності часток майна дружини та чоловіка, при тому, що сторонами не надано доказів на підтвердження укладення між ними домовленості про збільшення частки будь-кого чи наявності шлюбного договору, суд вважає що частки [PERSON] і [PERSON] в спільному майні, а саме автомобілі, дорівнюють по ? частці кожного в спільному майні колишнього подружжя. Вирішуючи позовні вимоги щодо поділу автомобілю, який є неподільною річчю, суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, яка полягає в тому, що при вирішенні питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Не зважаючи на те, що позивачка бажає поділити спірний автомобіль і надає згоду на визнання за відповідачем права власності на нього та отримання нею компенсації ? частини його вартості, позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені судом, тому що суду не надані докази на підтвердження зарахування відповідачем на депозитний рахунок суду ? частини дійсної вартості автомобілю, яка, згідно висновку автотоварознавчої експертизи, становить 32823 грн., а тому такий розподіл є несправедливим по відношенню до позивачки та грубим порушенням вимог ч.5 ст.71 СК України. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне, обмежитись визнанням ідеальних часток [PERSON] та [PERSON] в автомобілі [NUMBER] № кузова [NUMBER] 2001 року випуску, які становлять по ? частці для кожного з подружжя, без його реального поділу і залишити автомобіль у їх спільній частковій власності. Суд не приймає як належний доказ розписку, надану відповідачем на підтвердження того, що позивачка відмовилась добровільно від свого права на частку в спільному автомобілі та дала згоду на його продаж із наступних підстав. Так, ст.64 СК України передбачено право подружжя на укладення договорів між собою щодо майна що є їх сумісною власністю, а також можливість укладення договору про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя без виділу цієї частки. Але, виходячи із загальних положень укладення зміни або розірвання договору, передбачених главою 53 ЦК України, та безпосередньо ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Із наданої розписки не можливо встановити сторони договору, про що саме домовились сторони, на користь кого відчужується автомобіль та на яких умовах. Окрім того, позивачкою факт написання цієї розписки не визнається, а при призначенні судової почеркознавчої експертизи, відповідач, ухвалою суду від 16 липня 2015 року (а.с.7 т.2) був зобов'язаний подати експерту додаткові документи на виконання клопотання експерта, але ухилився від подання експерту необхідних додаткових вільних зразків почерку, без яких експерт вважав виконання експертизи неможливим і 11.08.2015 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи у зв'язку із невиконанням його клопотання та неможливістю виконати експертне дослідження в рамках первинно наданих зразків (а.с.14-16 т.2), а тому суд відповідно до ст.146 ЦПК України вважає доводи відповідача, викладеними в клопотаннях, недоведеними та не визнає цю розписку належним доказом відмови позивачки від своєї частки в спільному майні подружжя на користь відповідача, тому що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Судові витрати по справі складаються : - із судового збору, який становить 1% від ціни позову, що виходячи із вартості спірного автомобілю 65646грн ,1/2 частина якого коштує 32823грн.,становить 328,23грн.; - вартості судової автотоварознавчої експертизи 700 гривень. Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 250 гривень та згідно з квитанцією (а.с.102) оплачена вартість проведеної експертизи в сумі 700 гривень. Судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст..88 ЦПК України пропорційно задоволених вимог. Суд вважає, що вимоги позивачки задоволені на 70%, а тому з відповідача на її користь слід стягнути сплачений нею судовий збір в розмірі 151 гривні та 490 грн. за проведення судової автотоварознавчої експертизи. Також з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 98.47 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial