Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до територіальної громади с.Старуня про визнання за нею права власності на домоволодіння в с.Старуня, по вул. Миру, 153, Богородчанського району Івано-Франківської області. Свої вимоги мотивує тим, що 19.09.2011 року помер її батько [PERSON], [INFO], який за життя був власником домоволодіння за згаданою адресою. 22.08.2007 року батько посвідчив у Старунській сільській раді заповіт, яким усе своє майно заповів їй. Вона прийняла спадщину фактом постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті, а також звернулась у Богородчанську державну нотаріальну контору, яка за її заявою завела спадкову справу. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння в с.Старуня по вул.Миру, 153, постановою нотаріуса від 29.05.2015 року їй було відмовлено. Причиною відмови стало те, що на вказане домоволодіння 20.05.1991 року було видано свідоцтво про право власності і воно належало членам колгоспного двору, головою якого був її батько [PERSON] Інших власників домоволодіння і належних їм часток у свідоцтві не визначено. З цих причин змушена доводити своє право власності у судовому порядку. Позивачка в судовому засіданні заявлений позов підтримала. Пояснила, що житловий будинок був побудований батьками у 1955 році. В будинку постійно проживали батьки та вона з сестрою. Сестра [PERSON] після одруження у 1982 році вибула на постійне проживання до м.Івано-Франківська. Мати померла 19.09.1993 року і після її смерті спадщину прийняв батько, хоч і не оформляв своїх спадкових прав. Після смерті батька вона виявила намір прийняти спадщину, але отримати свідоцтва про право власності на успадковане майно не може з наведених у позовній заяві підстав. Просила визнати її право у судовому порядку. Представник Старунської сільської ради в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав. Вказав, що позивачка проживає у згаданому домоволодінні з народження. Двір до 1991 року належав до типу колгоспного двору і позивака та її батьки були його членами. Обоє батьків померли. [PERSON] посвідчив у сільській раді заповіт, який не змінювався і не скасовувався і усе своє майно заповів позивачці. Тому не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 20.05.1991 року на підставі рішення виконкому Богородчанської районної ради №178 від 08.08.1990 року ОБТІ було зареєстровано право власності на домоволодіння в с.Старуня по вул..Миру, 135 за членами колгоспного двору, головою якого був [PERSON]. Як встановлено з матеріалів справи, станом на квітень 1991 року, членами колгоспного двору залишались [PERSON], його дружина [PERSON] та дочка [PERSON]. Таким чином кожному із членів колгоспного двору належала 1/3 частки у домоволодінні. [PERSON] померла 19.09.1993 року, спадщина після її смерті не оформлялась, фактично спадщину прийняв [PERSON] 19.09.2011 року помер [PERSON], який 22.08.2007 року посвідчив заповіт на користь позивачки [PERSON] Позивачка прийняла спадщину за фактом спільного проживання з спадкодавцем в одному господарстві на момент смерті останнього, крім того звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини по заповіту і її спадкові права нотаріусом перевірено. Констатовано, що вона являється єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] Однак у звязку з тим, що кількість членів колгоспного двору та їх частки у свідоцтві про право власності від 20.05.1991 року не визначена, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Той факт, що [PERSON] за життя був власником 2/3 домоволодіння по вул. Миру, 135 в с.Старуня підтверджується крім згаданого свідоцтва про право власності також інформацією Старунської сільської ради. 1/3 частка домоволодіння належить позивачці як члену колишнього колгоспного двору. Відповідно до представленого технічного паспорту на домоволодіння до його складу входить житловий будинок та господарські споруди - стайня, стодола, дві літні кухні, шопа, туалет, ворота, огорожа, колодязь. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на нерухомість у відповідності до ст.182 ЦК України підлягає державній реєстрації. Враховуючи наведене, суд вважає, що за позивачкою може бути визнано право власності на домоволодіння по вул. Миру, 153 в с. Старуня Богородчанського району Івано-Франківської області в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: approved