Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування будинку [ADDRESS], в м. Хуст, укладеного 16.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що 16.12.2004 року між відповідачем та його батьком [PERSON] укладено договір дарування будинку [ADDRESS], в м. Хуст, Закарпатської області, який належав останньому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу за № 1996 від 04.04.1990 року, виданого Хустською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого у Хустському державному підприємстві технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 17, запис №3207. Договором дарування було передбачено істотну умову, за якої відповідач був зобов'язаний надати право позивачці та її чоловіку [PERSON] на довічне користування дарунком. Також позивачка в позовній заяві зазначила, що [PERSON] був її чоловіком, з яким вона з 1970 року проживала у шлюбі. [INFO] року чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER]. Позивачка зазначає, що її чоловік підписуючи договір дарування, вважав що укладає договір довічного утримання, оскільки за віком та станом здоров'я вони з чоловіком потребували догляду, а відповідач як їх син запропонував свої послуги по забезпеченню їх харчуванням, утриманням житлового будинку та присадибної ділянки в належному стані при умові передачі йому у власність належного позивачці та її чоловіку житлового будинку. Про те, що між чоловіком позивачки та відповідачем було укладено договір дарування а не договір довічного утримання позивачка дізналася в літку 2015 року, коли її відносини з сином погіршилися та він перестав навідувати позивачку та повідомив що має намір реалізувати даний будинок. Позивачка просить визнати договір дарування недійсним, оскільки її чоловік помилився щодо природи правочину та мав на меті укладання договору довічного утримання. Даний договір не відповідав внутрішній волі [PERSON], який в силу похилого віку і стану здоров'я мав наметі відчуження на користь відповідача будинку, який був його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання та переходу права розпорядження нерухомим майном до відповідача лише після смерті позивачки та її чоловіка. На даний час позивачка мешкає в даному будинку та самостійно сплачує за нього комунальні послуги. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини вказані в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнав обставини позову не заперечив проти його задоволення. Третя особа приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. в судове засідання не з'явився, подав до суду письмове пояснення в якому заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір був укладений та посвідчений ним з врахуванням вимог сторін. Просив справу розглядати без його участі. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В ході судового розгляду в судовому засіданні встановлено, що 16.12.2004 року між відповідачем та його батьком [PERSON] укладено договір дарування будинку [ADDRESS], в м. Хуст, Закарпатської області, який належав останньому на праві приватної власності. Пунктом 10 договору дарування було передбачено істотну умову, за якої відповідач був зобов'язаний надати право позивачці [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на довічне користування дарунком. [INFO] року чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER]. Однак позивачка зазначає, що її чоловік підписуючи договір дарування, вважав що укладає договір довічного утримання, оскільки за віком та станом здоров'я вони з чоловіком потребували догляду, а відповідач як їх син запропонував свої послуги по забезпеченню їх харчуванням, утриманням житлового будинку та присадибної ділянки в належному стані при умові передачі йому у власність належного позивачці та її чоловіку житлового будинку. Даний договір не відповідав внутрішній волі [PERSON], який в силу похилого віку і стану здоров'я мав наметі відчуження на користь відповідача будинку, який був його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання та переходу права розпорядження нерухомим майном до відповідача лише після смерті позивачки та її чоловіка. На даний час позивачка мешкає в даному будинку та самостійно сплачує за нього комунальні послуги. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч.3 ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Оцінивши в сукупності встановлені по справі докази, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити, так як в продовж судового розгляду представник позивача навів суду докази на підставі яких можна зробити висновок про обґрунтованість та доведеність його позовних вимог. А тому, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України наведені обставини є безумовними підставами для визнання недійсним договору дарування укладеного 16.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до платіжного доручення від 27.08.2015 року позивачем при подачі до суду сплачено судовий збір в розмірі 243,60 гривень, які позивач просив стягнути з відповідача як судові витрати. А тому, відповідно до вимоги ст. 88 ЦПК України дана вимога також підлягає задоволенню.

Outcome: approved