Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В заяві вказала, що вона 12.05.2012 року зареєструвала шлюб з [PERSON] .. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На даний час стосунки між подружжям припинені, сумісне господарство не ведуть, тому, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою суду від 26.08.2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у судове засідання. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу визначений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду на подання відзиву на позовну заяву, але він не скористався нагодою та відзив на позов не надав. У судове засідання позивачка [PERSON] та її адвокат Скрябін О.М. нез`явилися, надали суду письмове клопотання про розгляд справи без їх участі, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Рекомендовані листи відповідачем не отримані та вони повернуті суду з відміткою поштового відділення зв`язку «За закінченням строку зберігання». Як вбачається з довідки Департаменту реєстраційних послуг від 25.08.2020 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.12.1995 року по теперішній час, саме за цією адресою відповідач повідомлявся про розгляд справи. Відповідно до ст. 130 ч.9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Згідно вимог ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, але вони результатів не дали. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача, шляхом постановлення заочного рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, відзив на позовну заяву суду не надав, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.05.2012 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. 7). Сумісне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, тому позивачка звернулася до суду з даним позовом. За змістом ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони не ведуть сумісного господарства, позивачка не бажає зберегти шлюб та сім`ю наполягає на розірванні шлюбу, відповідач у судове засідання не з`явився, тому суд вважає за можливе позов задовольнити, шлюб розірвати, що не протиречить ст.110, 112 СК України.

Outcome: approved