Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

Позивачка звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із вказаною позовною заявою, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що з 13.11.2002 року вона працювала у ДП «Донецька залізниця». 04.07.2016 року вона була звільнена відповідачем з Ясинуватського будівельно-монтажного управління ДП «Донецька залізниця» шляхом переводу на посаду інженера технічного відділу структурного підрозділу «Слов`янське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На день звільнення їй була нарахована, але по теперішній час не виплачена заробітна плата за період з лютого по липень 2016 року, внаслідок чого у відповідача перед нею виникла заборгованість в сумі 25152,04 грн. з урахуванням компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. В зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 250 грн. Позивач до судового засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача у судове засідання не прибув, надав суду заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутності (а.с.97). 06.11.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній просив у позові відмовити у повному обсязі, обґрунтувавши наступними обставинами. ДП «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23.02.2012 року № 4442-ІV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25.06.2014 року було утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». ПАТ «Укрзалізниця» утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». За змістом пунктів 4 і 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200, проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця». Відповідно до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України ПАТ «Укрзалізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код ЄДРПОУ 00034045), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємств є й Державне підприємство «Донецька залізниця». Положення Закону та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 та Статуту про те, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, не означають «автоматичного» правонаступництва без проведення інвентаризації майна та затвердження передавальних актів. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року засвідчено унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця» обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі (м. Донецьк). Враховуючи наведене, на теперішній час, відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених з трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості (а.с.98-100). 18.11.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому [PERSON] зазначила, що ДП «Донецька залізниця» передало у встановленому законом порядку до ПАТ «Укрзалізниця» активи та зобов`язання, у тому числі, із заробітної плати, що підтверджується довідкою про заборгованість із виплати заробітної плати станом на 01.11.2016 року. Правова позиція щодо правонаступництва АТ «Українська залізниця» обґрунтовано викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16.06.2020 року по справі № 910/5953/17 (а.с.119-124). Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії трудової книжки, що оформлена на ім`я [PERSON] , остання з 13 листопада 2002 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» Ясинуватська дирекція залізничних перевезень, з 04.07.2016 року була звільнена в зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Слов`янське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.8-19). Згідно з Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 62-ОС від 04 липня 2016 року [PERSON] з 04 липня 2016 року звільнена на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач [PERSON] має право на компенсацію за 56 днів відпустки. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано (а.с.20). У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. Так, згідно наданих розрахунків заробітної плати Ясинуватського будівельно-монтажного експлуатаційного управління ДП «Донецька залізниця» (табуляграмами) за лютий - липень 2016 року позивачу було нарахована заробітна плата у період: за лютий 2016 року - 2938,12 грн., за березень 2016 року - 2876,83 грн., за квітень 2016 року - 2591,74 грн., за травень 2016 року - 1922,36 грн., за червень 2016 року - 2418,35 грн., за липень 2016 року - 1381,84 грн., (а.с.22-27). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, що надані ПФУ, вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за лютий 2016 року становить 2938,12 грн. (а.с.42-46). З оглядом на зазначене у суду відсутні підстави ставити під сумнів достовірність нарахування інших платежів, зазначених в табуляграмах. Отже, суд приймає до уваги, як належний доказ, надані позивачем Розрахункові листи за період з лютого по липень 2016 року. Зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності. При цьому, факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано. Згідно довідки про доходи від 04.07.2016 року, що була долучена позивачкою до матеріалів позовної заяві, вбачається, що в лютому 2016 року [PERSON] було виплачено аванс в сумі 1150 грн. (а.с. 21) Таким чином, загальна сума заборгованості за лютий - липень 2017 року, з урахуванням виплаченої суми авансу, складає 12979,24 грн. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП,Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року; при звільненні не отримав всі належні йому платежі, вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як вказано в Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. У зв`язку з цим, суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, з огляду на те, що товариство не має можливості перевірити нарахування та виплату позивачу заробітної плати та усіх належних при звільненні платежів, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів. Крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Доводи представника відповідача про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі. Дійсно, 16 січня 2018 року ПАТ «Українська залізниця» надано Науково-правовий висновок №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), з якого виходить, що відсутня вина ПАТ «Українська залізниця» в невиплаті належних працівникові сум при звільненні. В той же час за змістом правових позицій, які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16; №6-365цс16 висновки Верховного Суду України форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі. Наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов`язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надав суду достатніх доказів, які б повністю спростували твердження та докази позивача, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та на користь останньої з відповідача належить стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 12979,24 грн. Зазначена сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Щодо стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд вважає вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати частково обґрунтованими. Проте, розраховуючи компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат, представник позивача не врахував, що відповідно до статті 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів, що призвело до невірного розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне перерахувати розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплат. На підтвердження заборгованості з виплати заробітної плати позивачем були надані розрахунки заробітної плати, в яких зазначені суми до виплати, тобто після утримання сум податків і обов`язкових платежів. Компенсація розрахована станом на червень 2020 року, як зазначено в позовній заяві. Так, компенсація втрати частини грошових доходів за лютий 2016 року у сумі 1229,88 грн. ( за винятком суми авансу та податків) у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 590,34 грн. (1229,88 х 0,480 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з березня 2016 року по червень 2020 року). - за березень 2016 року у сумі 2330,23 грн. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 1084,88 грн. (2330,23 х 0,466 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з квітня 2016 року по червень 2020 року). - за квітень 2016 року у сумі 2099,31 грн. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 875,41 грн. (2099,31 х 0,417 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2016 року по червень 2020 року). - за травень 2016 року у сумі 1557,12 грн. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 646,20 грн. (1557,12 х 0,415 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з червня 2016 року по червень 2020 року). - за червень 2016 року у сумі 1958,87 грн. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 818,80 грн. (1958,87 х 0,418 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з липня 2016 року по червень 2020 року). - за липень 2016 року у сумі 1119,29 грн. у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін складає 470,10 грн. (1119,29 х 0,420 - коефіцієнта приросту споживчих цін за період з серпня 2016 року по червень 2020 року). Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за лютий - липень 2016 року, складає 4485,73 грн. (590,34+1084,88+875,41+646,20+818,80+470,10). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у сумі 4485,73 грн. Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст.18, ст. 162.1.3, ст.168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачкою документально підтверджено факт витрат, пов`язаних з отриманням банківської виписки, у розмірі 250 грн., що підтверджується квитанцією № 3134706606 від 20.07.2020 року, а тому, вказана сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 173,59 грн. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір справляється фізичною особою в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 583,83 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial