Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, зазначивши в позовній заяві що, вона, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2012р. отримала право власності на 42/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] 14.05.2013р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено реєстрацію її права власності на 42/100 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 21.05.2013р. У жовтні 2014р. вона вирішила продати свою частку квартири, для чого звернулася до нотаріуса за відповідним оформленням угоди купівлі-продажу. Однак отримала відмову, оскільки на 63/100частини майна накладено арешт, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі постанови АМ №189720 Ленінського ВДВС Запорізького міського управління юстиції від 22.06.2007р. Суб'єктом обтяження є відповідач [PERSON], що внесено в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером: [NUMBER] від 03.07.2007р. реєстратором є Друга Запорізька державна нотаріальна контора. Відповідно до ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п.16 Пленуму ВСУ від 26 грудня 2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на дії або бездіяльність органів та посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» зазначено, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст.24 ЦПК, ст.12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тому вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом оскільки: У 2007р. співвласниками спірної квартири були: 37/100 частин [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №1053 від 14 червня 1995 року; 63/100 частин на праві спільної сумісної власності належали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло №834 від 31.10.1994р., виданого комбінатом комунальних підприємств ПЕО «Днепроенерго» на праві спільної сумісної власності. [INFO]. померла [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 21/100 частину спірної квартири. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] були її сини [PERSON] та [PERSON] - батько співвласника квартири [PERSON], відповідача по справі. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON], постійно був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем, а отже прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті матері, але належним чином не оформив своє право власності на спадкове майно. Батько відповідача [PERSON], не прийняв спадщину. [INFO] помер [PERSON], а отже після його смерті відкрилася спадщина на 42/100 частини (21/100 [PERSON] та 21/100, що належала йому). За час свого життя [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON], яка була єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] Всі зазначені факти були встановлені судовим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 2-2163/11 від 26.11.2012р., яке набуло законної сили. Зазначеним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2012р. визнано за нею [PERSON] право власності на 42/100 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] Тому вона вважає неправомірними дії державного виконавця при накладанні арешту у 2007 році на 63/100 частин за зобов'язанням [PERSON], оскільки його частка не складала всі 63/100, а він був тільки однім із співвласників спільної сумісної власності в цій частці. Вона неодноразово зверталася до ВДВС у Ленінському районі за відповідними роз'ясненнями, але відповіді не отримала, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження. В усній формі ВДВС у Ленінському районі повідомив, що їх архів зберігається 3 роки, а тому підстава накладення арешту невідома. На теперішній час позивачка не має можливості вільно розпорядитися своїм майном, а саме продати належну їй частину квартири, оскільки на майно накладено обтяження, на ім'я [PERSON] як боржника, а стягувачем є ВАТ «Запоріжжяобленерго». Тому вона вимушена звернутися до суду з вимогою про скасування оформленого постановою АМ №189720 от 22.06.2013р. Ленінським ВДВС м.Запоріжжя арешту на 63/100 частини квартири за зобов'язанням [PERSON] У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, у судове засідання не з'явився, поважних причин неявки суду не повідомив, про час розгляду справи повідомлявся своєчасно у встановлений законом спосіб, у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК України повідомленням в пресі. Представник відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго» позов визнав частково, вважає, що визнавати права власності за позивачкою повторно не має сенсу, проти зняття арешту з зазначеного об'єкту права власності не заперечує, оскільки боргові зобов'язання перед ним виконані в повному обсязі. 3-ті особи [PERSON], [PERSON] заперечень проти позовних вимог не мають, проти зняття арешту з їх квартири - не заперечують. 3-тя особа Ленінський ВДВС в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав, у відповідності до ст.168 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу в відсутності їх представника. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 ЦК України. Відповідно до п.16 Пленуму ВСУ від 26 грудня 2003р. №14 «Про практику розгляду судами скарг на дії або бездіяльність органів та посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» зазначено, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст.24 ЦПК, ст.12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. На теперішній час позивачка, як власник своєї частки в спірній квартирі, не має можливості вільно розпорядитися своїм майном, а саме продати належну їй частину квартири, оскільки на майно накладено обтяження, на ім'я [PERSON] як боржника, а стягувачем є ВАТ «Запоріжжяобленерго». На час розгляду справи по суті, заборгованість за [PERSON] погашена повністю, що підтвердив представник відповідача ВАТ «Запоріжжяобленерго», тому наявність існування арешту за постановою Ленінського ВДВС АМ №189720 від 22.06.2007р. відпала. Відповідно до ч.1,2 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно Висновку про вартість майна квартири [ADDRESS], ринкова вартість об'єкта оцінки станом на 04.11.2015р. складає, без врахування ПДВ 282 543,00 грн., вартість 42/100 складає 118668,06грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки арешт майна накладений не за зобов'язанням позивачки, а за зобов'язанням відповідача [PERSON], позивачка обмежена у здійсненні права власності щодо своєї частки власності в спірній квартирі, та для реалізації свого права правомірно звернулася до суду із позовом про зняття арешту. Тому суд вважає позовні вимоги щодо зняття арешту з майна позивачки підлягають задоволенню в судовому порядку. Її позовні вимоги, щодо визнання за нею права власності на 42/100 частини квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки її право власності вже визнано за рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя 26.11.2012р. яке неким не скасовано.

Outcome: partial