Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, загальною площею 0,0527 га, розташованою за вищевказаною адресою, посилаючись на те, що з 28 серпня 2002 року і до теперішнього часу позивачка відкрито володіє зазначеним будинком, сплачує розходи, пов`язані з утриманням будинку. Так як позивачка добросовісно володіє вищезазначеним будинком та земельною ділянкою, відкрито та безперервно, то вважає, що за нею має бути визнано право власності за набувальною давністю на зазначений будинок та земельну ділянку у зв`язку з чим позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду. У судове засідання позивачка та її представник-адвокат не з`явилися, але від представника-адвоката до суду надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки в частині визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] визнав, а в іншій частині позову просив відмовити. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з набуттям права власності, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується листом № 2266/71-18 від 15 вересня 2020 року, виданого Арцизьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 109). З листа № 715 від 07 липня 2020 року, виданого Арцизькою міською радою Одеської області вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 18), що також підтверджується договором купівлі-продажу від 23 серпня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Арцизької нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1204 (а.с. 30-31). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 61946175 (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), листа № 3525/01-20 від 06 жовтня 2020 року, виданих Одеським державним нотаріальним архівом щодо майна, яке залишилося після смерті [PERSON] , спадкова справа не заводилась (а.с. 126-127). У судовому засіданні встановлено, що рішенням № 240 від 18 серпня 2003 року, виданого Виконавчим комітетом Арцизької міської ради, [PERSON] , позивачці по справі, надана згода на тимчасове проживання в будинку [ADDRESS] (а.с. 16). [PERSON] , позивачка по справі, проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2002 року по теперішній час, що підтверджується актом опитування сусідів від 19 травня 2020 року (а.с. 17). Також технічним паспортом на домоволодіння по [ADDRESS] , виготовлений КП «Арцизьке бюро технічної інвентаризації» 26 травня 2020 року встановлено, що замовник технічної інвентаризації на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є [PERSON] (а.с. 24-29). Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна вартість житлового будинку станом на 22 липня 2020 року складає 203200,00 грн. (а.с. 43-68). Відповідно до довідки без номера та дати, виданої Комунальним підприємством «Водоканал» на ім`я [PERSON] , заборгованості за комунальні послуги станом на 01 серпня 2020 року немає (а.с. 21-22, 40). З довідки № 06 від 03 серпня 2020 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія», вбачається, що за домоволодінням по [ADDRESS] , закріплено особовий рахунок № [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] , заборгованості за спожиту електроенергію станом на 03 серпня 2020 року немає (а.с. 19-20, 41). Відповідно до копії договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів № 156 від 04 січня 2016 року, між [PERSON] , надалі іменується споживач, з одного боку та КП «Благоустрій», з іншого боку, укладено договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (а.с. 23). Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права. В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Згідно роз`яснень, що викладені в п. 9, п. 11, п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК; враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України,право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Отже, встановлення власника майна є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК); можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна. Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об`єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. В судовому засіданні було достовірно встановлено, а також вбачається з перевірених в судовому засіданні матеріалів справи, що позивачка добросовісно і відкрито користується будинком [ADDRESS] на протязі більше 10 років, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного будинку, отже визнання права власності за набувальною давністюна зазначений будинок за позивачкою не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Що стосується вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, загальною площею 0,0527 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , то суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зазначеної вимоги з наступних підстав. Як вбачається з рішення № 346 від 14 жовтня 1997 року, виданого Виконавчим комітетом Арцизької міської ради народних депутатів, [PERSON] , який помер [INFO] , передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0871 га (а.с. 32-35). Листом № 851 від 12 серпня 2020 року, виданим Арцизькою міською радою Одеської області встановлено, що померлому [PERSON] не видавався Державний акт на приватну власність на землю (а.с. 36, 37). Крім того, з листа № 106/102-20 від 14 серпня 2020 року, виданого відділом в Арцизькому району Головного управління держгеокадастру в Одеській області вбачається, що земельні ділянки на території Арцизького району Одеської області за померлим [PERSON] не зареєстровані (а.с. 38). Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна вартість земельної ділянки станом на 22 липня 2020 року складає 39300,00 грн. (а.с. 69-91). Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України. Відповідно до вимог статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Передача земельної ділянки у власність на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті і, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давностіне призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає: до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (етапі ІIX, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 742/2916/15-ц. Судом встановлено, що позивачка не зверталася до відповідача про передачу у власність земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України, оскільки сторони не надали суду жодного доказу зазначеного. Згідно із вимогами ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Положеннями частин першої, шостої статті 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Отже, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Судом встановлено, що позивачка не порушувала питання про набуття права власності за спірну земельну ділянку у порядку, передбаченому статтями 116, 118 ЗК України. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд проаналізувавши матеріали справи, а також докази надані сторонами, надавши їм правову оцінку, вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, загальною площею 0,0527 га, не підлягають задоволенню, оскільки ст. 119 ЗК України не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, та навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності за набувальною давністю на земельну ділянку за рішенням суду та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування. Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з позовної заяви, позивачка просила на неї покласти судові витрати у зв`язку з чим суд вважає можливим не стягувати з відповідача судові витрати. На підставі ст. ст. 15, 16, 328, 344, 397 ЦК України,

Outcome: partial