Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи його наступним. Відповідно до наказу ФОП [PERSON] № 01-к від 19.12.16. позивачка була прийнята на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів за строковим трудовим договором з «20» грудня 2016 року по «30» червня 2017 року, з окладом 2100,00 грн. Згідно наказу № 02-к від 16 січня 2017 року ФОП [PERSON], з 17.01.17. її було переведено на посаду менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами з попереднім графіком роботи та з окладом 3400 (три тисячі чотириста) грн. Підставою переведення була її заява. За вказаний період відповідач трудову книжку позивачки не витребував, жодних записів у ній не здійснював. 28.02.17. відповідач, не пояснюючи жодних підстав, сказав, що позивачка більше можу не виходити на роботу. Жодної заяви про звільнення відповідач від неї не вимагав, позивачка ніяких заяв про звільнення власноручно не писала та [PERSON] не подавала. В березні, квітні, травні та початку червня [PERSON] особисто зверталася до Чернігівського міського центру зайнятості, щодо з'ясування обставин її можливого звільнення та постановки на облік безробітних, однак їй відповіли, що вона не звільнена і будь-які відомості про її звільнення у них відсутні, і вона рахується працівником відповідача. 30.06.17. позивачка звернулася до Чернігівського міського центру зайнятості з того ж самого питання, на що отримала відповідь, що до них надійшли відомості від ФОП [PERSON], що вона звільнена 28 лютого 2017 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін. Відповідач в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України ФОП не провів з нею розрахунки, не видав трудової книжки та не ознайомив з відповідним наказом про її «начебто» звільнення. Позивачка вважає звільнення незаконним, а тому зазначає, що з 28 лютого 2017 року вона не працює та перебуває у вимушеному прогулі 5 місяців, а саме лютий, березень, квітень, травень та червень 2017 року. ЇЇ середня заробітна плата за місяць становить 3400,00 грн., а тому борг за час вимушеного прогулу складає 17000,00 грн. Просила поновити її на роботі на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами в ФОП [PERSON] (м. Київ, вул. Ніколаєва, 6.11, кв.37, тел. (063)472-04-80, код ЄДРПОУ [NUMBER]); стягнути з ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2017 року до 30 червня 2017 року до дня закінчення її строкового трудового договору, який на день пред'явлення позову становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. Представник відповідача позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю, посилаючись на обставини, які викладені в письмових запереченнях (а.с.36-38) та доповненнях до заперечень (а.с.89-90). Позивачка в судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином (а.с.49). Від неї до суду надійшла заява, згідно якої зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить провести судове засідання без її участі та участі її представника (а.с.88). Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу ФОП [PERSON] № 01-к від 19.12.16. [PERSON] була прийнята на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів за строковим трудовим договором з «20» грудня 2016 року по «30» червня 2017 року, з окладом 2100,00 грн. Згідно наказу № 02-к від 16.01.17. ФОП [PERSON] «Про переведення на іншу роботу» визначено [PERSON], продавця-консультанта, перевести з 17 січня 2017року на посаду менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами з попереднім графіком роботи та з окладом 3400 (три тисячі чотириста) грн.; підстава: заява [PERSON] від 16.01.2017р. (а.с.9). Відповідно до наказу № 03-к від 28.02.17. ФОП [PERSON] «Про звільнення з роботи» визначено звільнити [PERSON] 28 лютого 2017 року з посади менеджера (управителя» в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України; провести із [PERSON] остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за 04 календарні дні невикористаної відпустки (за період роботи з 20.12.2016 року і по день звільнення): підстава: 1. Акт про відсутність на роботі [PERSON] від 23.02.2017 року; 2. Акт про відсутність на роботі [PERSON] від 24.02.2017 року; 3. Акт про відсутність на роботі [PERSON] від 27.02.2017 року; 4. Акт про відсутність на роботі [PERSON] від 28.02.2017 року; 5. протокол зборів трудового колективу ФОП [PERSON] від 28.02.2017 року (а.с.39,40-43). Згідно копії Акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 10-143/741 ФОП [PERSON] від 18.08.17. вбачається, що роботодавець ФОП [PERSON] прийняв на роботу 20.12.2016 року [PERSON] відповідно до наказу № 01-к від 19.12.2016 року на посаду продавця-консультанта непродовольчих товарів; роботодавцем ФОП [PERSON] повідомлено Державну Фіскальну Службу про прийняття на роботу працівника [PERSON] з 20.12.2016 року, про що свідчить копія повідомлення; переведено [PERSON] з посади продавця-консультанта на посаду менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами 17 січня 2017 року на підставі наказу № 02-к від 16.01.2017 року. З наказом про переведення [PERSON] ознайомлена, про що свідчить її підпис; ФОП [PERSON] не здійснив запис в трудовій книжці при звільненні [PERSON]; відповідно до письмового пояснення ФОП [PERSON] відносно внесення записів до трудової книжки [PERSON], роботодавцем пояснено наступне: - [PERSON] не надала трудової книжки на його прохання при прийнятті на роботу 19.12.2016 року. Так само і при звільненні для здійснення відповідних записів; звільнена [PERSON] 28 лютого 2017 року відповідно до наказу від 28.02.2017 року № 03-к з посади менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України, де підставою є акти про відсутність на робочому місці; виплату заробітної плати (авансу) за лютий 2017 року [PERSON] здійснено 17.02.2017 року за відомістю на виплату грошей № КК-0000004 за лютий 2017 року в сумі 1642,20 грн., про що свідчить підпис [PERSON]; роботодавцем проведено остаточний розрахунок з [PERSON] за відомістю на виплату грошей № КК-0000006 за лютий 2017 року 28 лютого 2017 року в сумі 1447,12 грн. про що свідчить підпис [PERSON] (нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку 4 календарні дні) (а.с.91-109). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВСУ « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року (в ред. від 25.05.2008 року), якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обовязки сторін. Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. За загальним правилом, встановленим ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. З огляду на ці положення, вирішуючи питання про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суду необхідно виходити з зазначених норм права і враховувати перебіг місячного строку звернення до суду, починаючи з дня, коли особа дізналася про порушення свого права чи могла про це дізнатися. Як вбачається із тексту позовної заяви, позивачка зазначає, що вона дізналась про своє звільнення при розмові з відповідачем, коли 28.02.17. він повідомив їй про те, що вона може не виходити на роботу, жодних заяв по звільнення вона не писала, трудової книжки не отримувала, з наказом про звільнення не ознайомлена, тому починаючи з березня 2017 року вона неодноразово зверталась до центру зайнятості щодо зясування причин свого звільнення. Однак, як вбачається з наданого до суду Акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 10-143/741 ФОП [PERSON] від 18.08.17., [PERSON] була повідомлена про звільнення та отримала повний розрахунок при звільненні 28.02.17., тобто про порушення її трудових прав вона дізналась в день звільнення, однак до суду звернулась лише 27 липня 2017 року (згідно штемпеля на конверті (а.с.10)), тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду, поважності причин пропуску строку позивачка не навела, а тому це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, факт порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо не внесення до трудової книжки запису про прийняття на роботу та звільнення з роботи у звязку з ненаданням її позивачкою, не тягне за собою наслідком поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed