Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком. В позовній заяві позивач зіслалася на те, що відповідно до договору купівлі будинку та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.10.2008 року позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. До жовтня 2014 року у вказаному будинку позивач проживала з чоловіком: [PERSON]. Вжовтні 2014 р. [PERSON] виїхав з будинку. 27.10.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, згідно рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області. Майнових претензій, щодо розподілу сумісного нажитого майна, [PERSON] не заявляв, оскільки сумісно нажите майно було між позивачем та відповідачем поділено згідно договору, посвідченого в нотаріальному порядку. Одразу після розірвання шлюбу, відповідач виїхав на постійне проживання в Закарпатську область, де фактично й мешкає на цей час. Таким чином, позивач та відповідач фактично проживають окремо, але відповідач зареєстрований за адресою позивача. Комунальні послуги позивач оплачує самостійно. Відповідач ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується. Вважає, що добровільний виїзд відповідача із належного позивачу житлового будинку, відсутність участі в утриманні даного житла, постійне проживання відповідача за іншою адресою - є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивачка надіслала до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності, позов підтримала та просить його задовольнити. Представник третьої особи Покровський районний сектор ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача [PERSON] який вдруге не з'явився в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді був повідомлений належним чином. Позивачка проти винесення заочного рішення не заперечує. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, 14.10.2008р. [PERSON] згідно копії договору купівлі-продажу від 14.10.2008 року ВКТ №748447 придбала житло - будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» ССМ №391231 від 21.11.2008р., будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано право власності, про що зроблено відповідний номер запису 88 в книзі 2. (а.с.10). Дійсно, будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], це підтверджується копією технічного паспорту на квартиру з відповідним записом на власника (а.с.11-12). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] вбачається, що [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично не проживає в даному будинку з жовтня 2014 року (а.с.13). Отже, позивачка, відповідно до ст. 10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у будинку за адресою: [ADDRESS], відповідач не проживає з жовтня 2014 року. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивачка, як встановлено судом, є власником житла, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved