Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІННОВАЦІЯ» (03035, м. Київ, вул. Сурікова, 3, Ідентифікаційний код 39409610), Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТПАЛЬМ» (03035, м.Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 16, Ідентифікаційний код 42030080) про визнання недійсним договору купівлі-продажу і договору іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію прав. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона є власницею квартири приміщення художньої майстерні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що підтвердженням її права власності є договір купівлі-продажу художньої майстерні від 28.10.2003 року, а також свідоцтвом про право власності № [NUMBER] на художню майстерню. Зазначає, що 28.01.2020 року при спробі потрапити до вказаного приміщення, їй стало відомо про те, що власником вищезазначеного нерухомого майна є ТзОВ «Вестпальм» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 277 від 03.07.2019 року. Крім цього, 03.07.2019 року між ТзОВ «Вестпальм» (іпотекодавцем) та ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація» (іпотекодержателем) було укладено договір іпотеки, яким забезпечено своєчасне виконання основного зобов`язання (договір купівлі-продажу від 03.07.2019 року) в розмірі 1374100, 00 гривень зі строком виконання 03.08.2020 року . Вважає, що укладення договору купівлі-продажу від 03.07.2019 року між ТзОВ «Вестпальм» та ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація» незаконним, оскільки іпотекодержателем не було скеровано на її адресу вимогу про усунення порушення і повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу, у зв`язку із чим позивачка була позбавлена можливості реалізувати своє право купити предмет іпотеки, шляхом укладення з іпотекодержателем відповідного договору купівлі-продажу. Вважає, що проведені реєстраційні дії за наслідком укладення вказаного договору є незаконним, оскільки на момент проведення таких спірне нежитлове приміщення перебувало під арештом, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі. Представник відповідача ТзОВ «Вестпальм» 27.04.2020 року подала до суду відзив на позовну заяву. У відзиві представник стверджує, що нежитлове приміщення художня майстерня, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності ТзОВ «Вестпальм» на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 03.07.2019 року за №277 посвідченого нотаріально. Вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права, оскільки враховуючи судову практику такий спосіб, як визнання недійсним договору купівлі-продажу, є не ефективним та нездатен відновити порушене право. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. 27.04.2020 року від відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація» також до суду надійшов відзив на позовну заяву. Як вбачається із відзиву, 02.06.2008 року між позивачкою [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-банк» булоукладено договір кредиту № 100-В/46, згідно якого [PERSON] одержала кредит у розмірі 99\~000 доларів США на строк до 01.06.2015 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між позивачкою [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-банк» 02.06.2008 року було укладено Іпотечний договір. Також, між тими ж самими сторонами було укладено договір про задоволення вимог Іпотекодержателя від 02.06.2008 року. В подальшому, АБ «Факторіал Банк» внаслідок реорганізації продовжив свою діяльність у формі ПАТ «Фідокомбанк». 28.12.2012 року шляхом укладення договору факторингу № 15 ПАТ «Фідокомбанк» передав право вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за кредитними договорами, до ТОВ «Скай кепітал». В свою чергу ТОВ «Скай кепітал» 03.08.2015 року уклало із ТОВ «Фінанс груп траст» договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 334. А вже 09.02.2017 року ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» було укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 30 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, таким чином ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» набуло статусу кредитора за кредитним договором та договором іпотеки. Стверджує, що 21.03.2017 року за вих. № 484 на адресу позивачки [PERSON] було скеровано повідомлення про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення на предмет іпотеки.Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Просив такий задоволити. Представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація», Пінчук О.С., в судовому засідання заперечила проти задоволення позову. Надала пояснення аналогічні викладеним у поданому відзиві. Представник відповідача ТзОВ «Вестпальм» Грекова Л.В., в судовому засідання заперечила проти задоволення позову. Надала пояснення аналогічні викладеним у поданому нею відзиві. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Судом було встановлено, що 02.06.2008 року між позивачкою [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-банк» було укладено договір кредиту № 100-В/46, згідно якого [PERSON] одержала кредит у розмірі 99\~000 доларів США на строк до 01.06.2015 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між позивачкою [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-банк» 02.06.2008 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лаврик Т.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 3381. Також, 02.06.2008 року між тими ж самими сторонами було укладено договір про задоволення вимог Іпотекодержателя посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лаврик Т.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 3383. Судом встановлено, що відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів ПАТ «Фідобанк» від 23.03.2009 року до банку були передані всі активи та зобов`язання Акціонерного банку «Факторіал-Банк».Внаслідок такого рішення ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного банку «Факторіал-банк». 28.12.2012 року шляхом укладення договору факторингу № 15 ПАТ «Фідобанк» передав право вимоги до боржників, в тому числі і до [PERSON] за кредитними договорами, до ТОВ «Скай кепітал». Цього ж дня, між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Скай кепітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за № 4352, відповідно до якого ПАТ «Фідобанк» передав ТОВ «Скай кепітал» право вимоги за договорами іпотеки. В подальшому ТОВ «Скай кепітал» 03.08.2015 року уклало із ТОВ «Фінанс груп траст» договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 334, відповідно до якого ТОВ «Скай кепітал» передало (відступило) ТОВ «Фінанс груп траст» вимоги за кредитним договором. Цього ж дня, міжТОВ «Скай кепітал» та ТОВ «Фінанс груп траст» було укладено договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки,посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області та зареєстровано за № 1217 відповідно до якого ПАТ «Фідобанк» передав ТОВ «Скай кепітал» право вимоги за договорами іпотеки, в тому числі Договором іпотеки від 02.06.2008 року та Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.06.2008 року. А вже 09.02.2017 року ТОВ «Фінанс траст груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» було укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 30 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Таким чином, суд приходить до переконання, що ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» в законний спосіб набуло статусу кредитора за кредитним договором, договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.06.2008 року від 02.06.2008 року укладених між позивачкою [PERSON] та Акціонерним банком «Факторіал-банк». Судом встановлено, що 21.03.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» за вих. № 484 на адресу позивачки [PERSON] було скеровано повідомлення про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення на предмет іпотеки. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення дане повідомлення було одержано адресатом 30.03.2017 року, а відтак відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» було дотримано порядку визначеного ЗУ «Про іпотеку» та умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.06.2008 року. В подальшому, а саме 03.07.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ТОВ «Вестпальм» було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна № 277 від 03.07.2019 року. Крім цього, 03.07.2019 року між ТзОВ «Вестпальм» (іпотекодавцем) та ТзОВ «Фінансова компанія «Інновація» (іпотекодержателем) було укладено договір іпотеки, яким забезпечено своєчасне виконання основного зобов`язання (договір купівлі-продажу від 03.07.2019 року) в розмірі 1374100, 00 гривень зі строком виконання 03.08.2020 року Судом також було встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу 03.07.2019 року жодних обтяжень та арештів на іпотечному майні не було, оскільки згідно постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2016 року у адміністративні справі №813/2009/16 за адміністративним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» до Галицького ВДВС Львівського МУЮ, третя особа [PERSON] було ухвалено скасувати постанову від 23.04.2014 року у виконавчому провадженні №4296693, в частині накладення арешту та заборони відчуження майна, а саме: художньої майстерні, загальною площею 69,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить боржнику [PERSON] та скасовано постанову від 20.05.2015 року у виконавчому провадженні №4660411, в частині накладення арешту та заборони відчуження майна, а саме: художньої майстерні, загальною площею 69,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] . Відтак, твердження позивача в частині незаконності реєстраційних дій під час укладення спірного договору купівлі-продажу від 03.07.2019 року не знайшли свого підтвердження та були спростовані вищенаведеною Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2016 року у адміністративні справі №813/2009/16. Щодо обраного способу захисту порушених прав позивачкою [PERSON] , то суд приходить до наступного висновку. У своїй Постанові від 03.11.2018 року Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладену позицію Великої Палати Верховного Суду суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.07.2019 року № 277. В даному випадку суд вважає за необхідне наголосити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній метівтручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява№ 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: Крім цього, в частині позовної вимоги про скасування запису № 32229590 про державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення за ТзОВ «Вестпальм», суд враховує, що позивач, [PERSON] не є власником спірного майна, а відтак права на витребування даного майна у неї не виникло, що підтверджується наступним: Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача за визначених умов. Отже, відповідно до наведених положень законодавства, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію прававласності особи на це майно. Відповідно до матеріалів справи та доказів наявних у справі на момент подання позову, позивач не являється власником художньої майстерні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить і зареєстроване на праві власності за ТзОВ «Вестпальм». Таким чином, встановивши, що лише власник майна може ставити питання про його витребування на підставі ст. 388 ЦК України, а у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно немає запису про реєстрацію права власності на спірне майно саме за позивачем, можна дійти висновку, що позовні вимоги [PERSON] ) не підлягають задоволенню, оскільки з позовом звернувся не власник спірного майна відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та реєстрацію обтяжень». Крім цього, позивачка у поданому позові стверджує, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення її майнових прав, оскільки вона вважає себе власником спірного майна, що на даний час перебуває у власності відповідача. Однак, всупереч положенням ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачка не надала суду доказів, які вказують про те, що дане майно їй належить на праві власності, жодним чином не обґрунтувала свого висновку, а матеріали справи не містять доказів, що це майно належить їй на праві власності. Наведені норми законодавства спростовують твердження позивачки про належність їй спірного нежитлового приміщення.За таких обставин суд вважає, що спірне приміщення, як нежитлове приміщення, перейшло у власність ТОВ «Вестпальм» на законних підставах. Так, у своїй Постанові від 07.11.2018 року Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. \~ \~ \~ \~В частині позовної вимоги про стягнення судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed