Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку №81, розташованого по вул. Кірова в м. Арцизі Одеської області та зобовязання Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У поданому до суду позові позивачка посилається на те, що зазначений будинок є її власністю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 липня 1995 року, виданого Арцизькою міською радою народних депутатів Одеської області та договору дарування від 24 жовтня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори. Крім неї у будинку зареєстроване місце проживання членів її сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та громадянина [PERSON], який мешкає у будинку за усним договором найму житлового приміщення. Оскільки вона страждає на онкологічне захворювання, а її син хворіє на туберкульоз, вони потребують окремих жилих кімнат, тому вона запропонувала відповідачу знятись з реєстраційного обліку та виселитись у добровільному порядку, але він відмовився, що зумовило її звернення до суду. Позивачка у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав, що зазначені у позові. Відповідач у судовому засіданні заявлені позивакою вимоги не визнав, пояснивши суду, що проживає на спірній житловій площі на законних підставах, оскільки зі згоди позивачки був зареєстрований у будинку. Деякий час він з позивачкою перебував у фактичних шлюбних відносинах, вів з нею спільне господарство. Поки він заробляв достатньо грошей, які могли задовольнити позивачку, то вона не ставила питання про його виселення, але коли у нього скрутне матеріальне становище, вона ставить питання про залишення його без житла. Іншого житлового приміщення він не має, тому виселятися йому нікуди. Представник третьої особи Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак звернулася до суду із заявою, в якій просила справу розглянути за її відсутності. Суд, заслухавши сторін у справі, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 21 липня 1995 року, виданого Арцизькою міською радою народних депутатів Одеської області та договору дарування від 24 жовтня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Кірова, буд. 81 (а.с. 7 9). Згідно копії домової книги у житловому будинку, розташованому за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Кірова, буд. 81 зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідача [PERSON] з 2000 року (а.с. 10 13). Зазначені особи постійно проживають у вказаному будинку, що підтверджено наданою позивачкою копією довідки, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області № 1545 від 10.09.2015 року (а.с. 16). На підтвердження свого стану здоровя позивачка [PERSON] надала суду епікризи КП «Одеській обласний онкологічний диспансер» за період її лікуванняу цьому закладі у 2015 році (а.с. 14 15). Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що відповідач мешкає постійно у спірному будинку з 2000 року. Судом також встановлено, що позивачка та відповідач деякий час перебували у фактичних шлюбних відносинах. Встановлені факти повністю кореспондуються з поясненнями позивачки, що відповідач мешкає постійно у спірному будинку та відповідача, що з позивачкою вони перебували у фактичних шлюбних відносинах і, даний факт не заперечувався позивачкою, тому доказуванню не підлягає. При цьому, позивачка заявила вимоги про усунення перешкод у користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням її будинку на підставі ст.ст. 383, 386 ЦК України, мотивуючи їх тим, що вона, як власник будинку має право використовувати житловий будинок лише для власного проживання та проживання членів сімї, а відповідач всупереч її волі проживає у її будинку, мотивуючи своє проживання реєстрацією свого місця проживання, тому вона як власник майна в силу ст. 391 ЦК України має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні її власністю. Проте, суд не погоджується з такими твердженнями позивачки виходячи з наступного. Так, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням врегульоване нормами ст.ст. 71, 72 ЖК України (щодо житла, яке належить до державного житлового фонду), ст. 405 ЦК України та Главою 6 Розділу ІІІ ЖК України (щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду), які і мають застосовуватись у даних спірних відносинах. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу (користування житлом на платній основі). Стаття 64 ЖК України до членів сімї власника квартири відносить дружину наймача, їх дітей і батьків. Зазначена норма також встановлює, що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї (ч. 3). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні. Як встановлено в судовому засіданні із досліджених доказів, відповідач мешкає постійно у спірному будинку з 2000 року. Крім того, певний період часу позивачка та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, тому відповідача можна безпосередньо віднести до члена сімї позивачки, і навіть після припинення шлюбних відносин відповідач залишився постійно проживати у будинку позивачки, тому в силу ст.ст. 64, 156 ЖК України припинення шлюбних відносин не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Неприязливі та конфліктні відносини, які виникли між сторонами також не припиняють право [PERSON] на проживання в спірному будинку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобам доказування не можуть підтверджуватись іншими способами доказування. Зважаючи на дані положення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлені вимоги, не кореспондуються з нормами права на які посилається позивачка. З урахуванням досліджених доказів у справі, доводів сторін, суд встановив, що, відповідач був членом сім'ї позивачки, зареєстрований постійно у вказаному будинку зі згоди позивачки, користується будинком та прилеглими спорудами по сьогоднішній день. Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закону, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 57 59 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог, тому суд приходить висновку, що права позивачки не пілягають захисту у спосіб обраний нею, а її позов задоволенню не підлягає. Позовні вимоги позивачки про зобовязання Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області зняти відповідача з реєстраційного обліку є похідними від позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку позивачки, у яких позивачці відмовляється, тому такі вимоги також задоволенню не підлягають. Такі вимоги позивачки також не підлягають задоволенню з тієї причини, що в силу ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду у тому числі про позбавлення права користування житловим приміщенням, тому рішення суду з окремою вказівкою про зобовязання відповідного органу зняти з реєстраційного обліку особи, не потрібно.

Outcome: dismissed