Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 08.11.2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем і проживала з ним разом до 27 липня 2021 року. Від даного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не складається. Під час спільного проживання в останні два роки і зараз між сторонами постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожен із сторін має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Також сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Сторони перестали бути родиною. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Чоловік не працює і про дітей не думає. Діти не знають поваги та теплоти від батька, йому зовсім дітей не шкода. Позивачка не хоче проживати із відповідачем. Позивачка просить суд розірвати зареєстрований шлюб з відповідачем та стягнути з останнього судові витрати. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Просила не надавати строк на примирення. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Просив не надавати строк на примирення. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Виходячи із положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України, яка регламентує, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач позов визнав в повному обсязі на думку суду наявні всі правові підстави для ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається, 08.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] одружились у відділі реєстрації актів громадянського стану Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області, про що було складено актовий № 71 /а.с.8/. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей /а.с.9,10/. Статтею 111 СК України на суд покладено обов`язок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно\~до ч. 2 ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України\~\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі жінки (позивача у справі) та чоловіка (відповідача у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору про поділ майна між подружжям не виникає. На підставі викладеного та

Outcome: approved