Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Харків, вїзд Червоностудентський, 20. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON]. В період шлюбу її чоловіку [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для індивідуальної забудови за адресою: м. Харків, вїзд Червоностудентський, 20. На даній ділянці вона з чоловіком побудували житловий будинок з господарчими спорудами. В спірному будинку вони проживали разом, вели спільне домогосподарство. 26.01.1999 р. чоловік позивачки помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Позивачка вважає, що фактично прийняла спадщину та є спадкоємицею спірного житлового будинку. 01.09.2015 р. позивачка звернулась до нотаріуса [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, але нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки [PERSON] пропущений строк для прийняття спадщини та не надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок. На теперішній час позивачка продовжує проживати у спірному житловому будинку, добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, сплачує комунальні платежі. 02.07.2015 р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено паспорт на спірний житловий будинок. Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Починаючи з 1999 року позивачка добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями, що розташовані по в'їзду Червоностудентському,20 в м. Харкові, в якому вона проживала протягом усього часу, тому просить визнати право власності на спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник Харківської міської ради [PERSON] подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] було виділено землю під забудову та здійснено будівництво відповідно до Договору від 10.02.1961, але не було проведено реєстрацію, як того вимагали чинні на той час нормативно-правові акти. Позивачка (дружина [PERSON]І.) в даний момент розпоряджається не чужим майном, а своїм, адже вона є дружиною особи, якому було виділено землю під забудову, враховуючи, що відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Тому вважають, що визнати права власності в порядку набувальної давності, у відповідності до ст. 344 ЦК України, за позивачкою неможливо, оскільки відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] Справу просили розглянути у відсутність відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням виконкому [PERSON] районної [PERSON] депутатів трудящих №21 від 16.11.1960 р. [PERSON] було виділено в безстрокове користування земельну ділянку площею 400 кв.м. та зобов'язано проводити будівництво згідно із генпланом, затвердженим управлінням головного архітектора м. Харкова, в трьохмісячний строк укласти договір та завірити його нотаріально (а.с.13). 10.02.1961 р. між [PERSON] та начальником [PERSON]Ж.У. [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до пяти включно (а.с.10-12). Пунктом 9 вказаного Договору від 10.02.1961 р. встановлено, що по закінченню будівництва, зведені на земельній ділянці будівлі приймаються в експлуатацію та стають особистою власністю забудовника [PERSON] після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих повної готовності збудованих будівель оформлених актом комісії (а.с.10-11). Питання набуття права власності регулювались на той час Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26.08.1948 р «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який втратив чинність згідно Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22.02.1988 р. №8502-П, та [PERSON] Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі [PERSON]), якими визначались умови та правові наслідки будівництва. Згідно пунктів 6, 7, 10 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності. Реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності, в тому числі, на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 р., на підставі затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. З моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно ст.58 Цивільного кодексу Української РСР (1922 р.) набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Акта державної комісії, затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів, про прийняття в експлуатацію житлового будинку по в'їзду Червоностудентському, 20 у м. Харкові, позивачкою не надано, таким чином, відсутні докази, підтверджуючі факт прийняття в експлуатацію державною комісію житлового будинку по в'їзду Червоностудентському, 20 у м. Харкові. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] було виділено землю під забудову та здійснено будівництво будинку відповідно до Договору від 10.02.1961 р., але не було проведено його реєстрацію, як того вимагали чинні на той час нормативно-правові акти. 26.01.1999 р. чоловік позивачки - [PERSON] помер. Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, що передбачено ч.1 ст.1220 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивачка є спадкоємцем майна свого чоловіка, який помер, тому 01.09.2015 р. звернулась до нотаріуса [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №20 з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по вїзду Червоностудентському в м. Харкові. Проте, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивачкою пропущено строк для прийняття спадщини та не надано документів, підтверджуючих право власності спадкодавця на житловий будинок (а.с.23). Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Згідно правової позиції, висловленої Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 9-11постанови Пленуму №5 від 07.02.2015 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на положення\~ст. 376 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Враховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст.214 ЦК України). Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. В позові [PERSON] вказує, що в період шлюбу її чоловіку [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для індивідуальної побудови за адресою: м. Харків, вїзд Червоностудентський, 20. На даній ділянці вона з чоловіком побудували житловий будинок з господарчими спорудами. В спірному будинку позивачка та її чоловік проживали разом, вели спільне домогосподарство, позивачка вважала, що має право на спірне майно в порядку спадкування по закону після смерті чоловіка, тому зверталась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Таким чином, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якими володіє позивачка, побудовані її чоловіком, не є для позивачки чужим майном, не є власністю іншої особи або безхазяйною річчю, що позбавляє можливості позивачки набути права власності на спірний будинок в порядку набувальної давності, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Харків, вїзд Червоностудентський, 20, за набувальною давністю задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed