Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2013 року її було прийнято на посаду «провізор-інтерн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добрі ліки». 31.07.2014 року позивачка була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі ст.. 36 КЗпП України. В день звільнення позивачем було заявлено усну вимогу про виплату всіх сум, що належать працівникові від роботодавця та усну вимогу про надсилання трудової книжки за адресою перебування позивача, у відповідності до чинного законодавства України. На вказані вище вимоги було отримано відповідь, згідно до якої роботодавець зобов»язався направити трудову книжку та провести розрахунок на банківську картку для виплат заробітної плати найближчими днями. Крім того, 31 липня 2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист, який, серед іншого, містив письмову вимогу щодо направлення трудової книжки та виплати всіх сум, що належать працівникові від роботодавця. Проте, вказаний вище лист у вересні 2014 року повернувся на адресу позивача. Вимога щодо отримання трудової книжки відповідачем виконана, трудова книжка отримана позивачем 11.08.2014 року, проте вимога щодо проведення розрахунку відповідачем виконана не була. Не отримавши належні грошові кошти, позивачка, в середині серпня 2014 року телефонувала відповідачу щоб дізнатися причину затримки виплати коштів, однак на телефонні дзвінки відповідач не відповідав. Зазначає, що телефонний зв»язок був єдиним можливим способом комунікації із роботодавцем, який знаходився в м. Донецьк, де на той час тривали бойові дії. На сьогоднішній день залишається невиплаченою на користь позивачки грошова компенсація за всі невикористані нею дні щорічної відпустки ( 10 невикористаних днів щорічної відпустки) в розмірі 1 169 грн. 10 коп. Оскільки при звільненні їй не було виплачено розрахунок, то вважає, що відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Крім цього зазначає, що порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв»язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 1169 грн. 10 копійок, середній заробіток за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум та моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень. В ході розгляду справи представник позивачки уточнив позовні вимоги, та відповідно до його заяви від 27 травня 2015 року просив стягнути з ТОВ «Добрі ліки» на користь позивачки компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 993 грн. 73 коп., середній заробіток за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум за період з 01.08.2014 року по 27.05.2015 року в розмірі 39 363 гривні та моральну шкоду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з тих же підстав, просив позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні не заперечували проти виплати позивачці компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 993,73 грн. (без податків), в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди просили відмовити. Вислухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 18 липня 2013 року [PERSON] було прийнято на посаду «провізор-інтерн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добрі ліки», що підтверджується наказом № 133-ок від 17.07.2013 р., записами в трудовій книжці та заявою від 17.07.2013 р. (а.с. 7, 44, 46). У зв»язку з укладенням шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], про що свідчить наказ № 233-ок від 01.11.2013 року ( а.с. 56). 31 липня 2014 року позивачка була звільнена з роботи за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 259-ок від 30.07.2014 р. та заявою від 29.07. 2014 ( а.с. 45, 47). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні позивачці не була виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 993 грн. ( без податків), про що не заперечує відповідач. Оскільки й до цього часу позивачу компенсація за невикористану щорічну основну відпустку не виплачена, то вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за рішенням суду. Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 39 363 гривні. Суд вважає, що ця вимога позивача задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як зазначають представники відповідача, ще з червня 2014 року у м. Донецьку та деяких інших містах Донецької області за обставин фактичного ведення бойових дій та відсутності нормальної роботи органів місцевого самоврядування, сплеску кримінальних злочинів та неможливості збереження належного рівня безпеки, призупинення соціальних виплат та масові заворушення, введення комендантської години та обстріли, населення даного регіону у зв»язку з загрозою життю та здоров»ю почало виїжджати у більш безпечні місця. Місцем реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] ( Петровський район м. Донецька) Тож, вважаючи особливо інтенсивні обстріли саме Петровського району м. Донецька [PERSON] покинула своє місце проживання. Фактично останнім днем роботи позивачки є 20.06.2014 року, після чого вона отримала 14 днів чергової щорічної відпустки з 23.06.2014 року по 07.07.2014 року, включно, про що свідчить заява останньої ( а.с.48) та наказ № 85-о від 04.06.2014 року ( а.с.49). Більше [PERSON] на робочому місці не з»являлась, що не заперечував у судовому засіданні і її представник. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась до відповідача з заявою про видачу їй трудової книжки ( а.с.41). Крім того, засобами електронного зв»язку ТОВ «Добрі Ліки» від [PERSON] було отримано заяву, в якій вона просила направити їй трудову книжку через кур»єра ( а.с.55), що відповідачем і було зроблено, про що свідчить розписка [PERSON] від 07.08.2014 року про те, що останній отримав трудову книжку позивачки 07.08.2014 року ( а.с.40). Згідно платіжної відомості №2 за серпень 2014 року 01.08.2014 року в касу ТОВ «Добрі Ліки» надійшла сума в розмірі 993, 73 грн. для виплати [PERSON] грошової компенсації за 10 ( десять ) невикористаних календарних днів щорічної відпустки при звільненні ( а.с.127). З метою повідомлення [PERSON] про нараховані та виплачені в касу підприємства грошові кошти, які належать до виплати, начальник відділу кадрів [PERSON] та водій [PERSON] 01.08.2014 року та 04.08.2014 року намагалися дістатися до місця реєстрації [PERSON] аби вручити відповідне повідомлення, але, нажаль, внаслідок артилерійських обстрілів не змогли дістатися навіть в район проживання позивачки ( а.с.128- 132). Грошові кошти в розмірі 933,73 грн. було депоновано, про що свідчить оборотна відомість за серпень 2014 року, де відображено суму компенсації за невикористану відпустку [PERSON], яка підлягає виплаті ( без податків) ( а.с.133). Відповідно до постанови Правління НБУ від 06.08.2014 року № 466 банки України призупинили здійснення всіх видів фінансових операцій в населених пунктах, які не є підконтрольними українській владі. Розпорядженням КМУ № 1085-р від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» визначено даний перелік. Таким чином, починаючи з 06.08.2014 року та до цього часу банки припинили обслуговування юридичних та фізичних осіб на території районів проведення АТО. З листа приватного нотаріуса Бадахова Ю.Н. від 09.04.2015 року № 07/01-16 ( а.с.54) вбачається, що 08.08.2014 року до нього, як до нотаріуса Донецького міського нотаріального округу звернувся представник ТОВ «Добрі Ліки» з метою внесення боргу на депозит нотаріуса 1 169,10 грн. на підставі ст.. 537 ЦКУ в якості виконання зобов»язання на користь [PERSON]. Враховуючи ситуацію, яка склалась в м. Донецьку на той час, в тому числі, майже повну відсутність працюючих банківських установ, він змушений був відмовити у вчиненні цієї дії через технічні причини. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що в день звільнення позивачка не працювала, а відповідачем було вжито всіх можливих в даній ситуації заходів, направлених на повний та своєчасний розрахунок з позивачем, суд не вбачає вини відповідача в невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а тому, на думку суду, немає підстав для виплати позивачці її середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Крім того, [PERSON] зазначає, що порушення її трудових прав призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв»язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Через трагічні події в регіоні вона була позбавлена можливості повернутись додому та вимушена була шукати роботу та житло в іншому місці, що потребувало значних коштів. Наприкінці липня 2014 року вона з чоловіком задля збереження свого життя, вимушена була покинути м.Донецьк та переїхати до м.Києва, де 29.07.2014 року винайняла квартиру, сплативши при цьому 7 000 грн. Сім»я позивача потребувала коштів на харчування, лікарські засоби та розраховувала на грошові кошти від роботодавця, що дало б змогу профінансувати мінімальні витрати на харчування та ліки. У зв»язку з порушенням права на оплату праці, позивачка була змушена телефонувати батькам, друзям та знайомим із проханням надати грошові кошти в борг. Вказана ситуація призвела до значних моральних страждань, позивач втратила життєві зв»язки, деякий час не спілкувалась нормально із своїми батьками та батьками чоловіка, через непорозуміння у грошових питаннях. Моральну шкоду позивач оцінює у 20 000 гривень. Положеннями ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що позивачкою не доведено завдання їй моральної шкоди з вини підприємства, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов в судовому засіданні доведений частково, а тому підлягає задоволенню частково. Стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір. На підставі наведеного, ст.ст. 116, 117, 231, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial