Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з цим позовом, зазначивши в позовній заяві та підтвердивши в судовому засіданні, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка 1,8992 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на землю ВН № 008417. Дана земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача на підставі договору оренди. Однак договір оренди вона не підписувала, з його умовами не знайома, про наявність такого договору вона дізналась лише влітку 2013 року. Оскільки договір оренди землі вона не підписувала, дана земельна ділянка використовується відповідачем без належних на то підстав, тобто на підставі договору оренди,укладеного поза її волею та підписаного іншою особою, просить визнати недійсним даний договір оренди. Представник відповідача не заперечує, що договір оренди земельної ділянки позивачки підписано іншою особою, однак вважає, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки позивачка отримувала тривалий час орендну плату за землю, не могла не знати, що це саме за оренду землі, а отже вона мала можливість раніше, до закінчення строку позовної давності поставити питання про визнання договору недійсним. Просить відмовити в задоволені позову за вичерпанням строків позовної давності. Суд вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне: Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України ). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України ). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України : підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка на підставі державного акта на землю ВН № 008417 від 20.08.2003 року володіє земельною ділянкою площею 1,8992 га, що знаходиться на території Муховецької сільської ради Немирівського району призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва( а.с. 7). Дана земельна ділянка використовується відповідачем на умовах договору оренди землі № 517/2004-М-Н-В від 08.11.2004 року, з якого вбачається, що в графі підписи сторін зазначено нечитаєма підпис орендодавця. В відомостях на видачу орендної плати за землю, наданих відповідачем зазначено прізвище позивачки в отримані цієї плати та в графі підпис значаться нечитаємі підписи ( а.с.19-32). Відповідно до висновку почеркознавської експертизи № 49-П від 26.03.2014 року підпис в графі « Орендодавець» в договорі оренди землі № 517/2004 М-Н-В від 08.11.2004 року на імя [PERSON], виконаний не гр.. [PERSON], а іншою особою. Отже, відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний стороною(сторонами). Як встановлено в судовому засіданні позивачка договору оренди земельної ділянки не підписувала, даний договір укладений поза її волею та бажанням тому він не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст.. 236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його укладення. При цьому суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача про застосування строків позовної давності та відмови в позові за цією підставою, оскільки позивачка зазначає, що про існування такого договору особисто вона дізналась лише влітку 2013 року, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того суд враховує, що встановлення в судовому засіданні висновком почеркознавської експертизи факту підроблення підпису позивачки в оскаржуємому договорі оренди, дає підстави вважати, що позивачка не знала про підроблення її підпису в договорі, а отже суд визнає це як поважну причину порушення нею строку позовної давності і відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України вважає, що порушене право підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved