Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.1993 року № 108/93, та договором дарування від 18.09.1996 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-4302, є власником будинку [ADDRESS] У вказаному будинку зареєстрована та постійно проживає позивачка по справі, а відповідач [PERSON], [INFO], також зареєстрований в цьому будинку, але не проживає з 15.06.2000 року, особистих речей у будинку немає, з реєстраційного обліку за вказаною адресою до теперішнього часу не знявся. Місцезнаходження відповідача їй невідомо. Позивачка пенсіонерка і вимушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, не може оформити субсидію по сплаті житлово-комунальних послуг, оскільки не має довідки про доходи відповідача. Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, суд приймає до уваги лише докази, надані позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, свідка, проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.1993 року № 108/93, та договором дарування від 18.09.1996 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-4302, належить будинок [ADDRESS] Як вбачається з довідки комітету мікрорайону №5 Краматорської міської ради Донецької області №618 від 21.12.2017 року, у будинку [ADDRESS] зареєстрована позивачка [PERSON], чоловік [PERSON], сестра [PERSON], та син [PERSON], відповідач по справ (а.с.10). Згідно акту про не проживання Комітету мікрорайону № 5 Краматорської міської ради № 1121 від 21.12.2017 року відповідач [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 15.06.2000 року (а.с.5-6). У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка позивача [PERSON], а також знає її сина, відповідача по справі [PERSON], який не мешкає разом з позивачем у будинку [ADDRESS], приблизно з червня 2000 року. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При таких обставинах, відповідача слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття цієї особи з реєстрації. На підставі викладеного й

Outcome: approved