Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки, в якій просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідачка є матір`ю вказаних дітей, які є внуками позивачки та проживають разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. В червні 2015 року відповідачка залишила зазначених дітей у позивачки, матеріальної допомоги на утримання дітей належним чином не надає, не цікавиться їх життям та матеріальним забезпеченням, не приймає участь у їх вихованні, утриманні та розвитку. Таким чином, позивачка прийшла до висновку, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, що є підставою для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з чим звернулася до суду з зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні позивачка та її представник-адвокат вимоги позовної заяви підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі, у разі повторної неявки відповідачки в судове засідання, не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України, неодноразово надсилалися судові повістки про виклик відповідачки до суду за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідачка за зазначеною адресою відсутня, що свідчить про неможливість вручення відповідачці судових повісток та, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачці належним чином. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України». Отже відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки та її представника, про що завили в судовому засіданні, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, пояснивши, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками як матері перед дітьми, зокрема не забезпечувала необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей у зв`язку з чим діти проживають разом з позивачкою, внаслідок чого діти знаходяться на обліку, які діти, що ростуть у складних умовах. Суд, розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення учасників справи, а також вислухавши думку дітей [PERSON] , [PERSON] , дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, вважає, що позов [PERSON] , підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з ухиленням батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що малолітні: [PERSON] народилася [INFO] , [PERSON] народився [INFO] , в свідоцтві про народження їх матір`ю зазначена [PERSON] (а.с. 26), відповідачка по справі (а.с. 5, 6). З актових записів про народження № 09 від 27 серпня 2007 року, № 225 від 27 серпня 2013 року вбачається, що реєстрацію дітей здійснено на підставі заяви матері та батько дітей записаний в порядку ст. 135 СК України (а.с. 53, 54). Згідно довідки № 728 від 16 жовтня 2019 року, виданої Веселокутською сільською радою Арцизького району Одеської області [PERSON] , відповідачка по справі, не проживає на території Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області з 30 червня 2015 року (а.с. 10). Відповідно до довідки № 729 від 16 жовтня 2019 року, виданої Веселокутською сільською радою Арцизького району Одеської області, діти [PERSON] , [PERSON] проживають разом з бабусею [PERSON] (а.с. 7, 8, 9, 24-25), позивачкою по справі, та знаходяться на її утриманні (а.с. 11). Як вбачається з характеристик, довідки № 129 від 16 жовтня 2019 року, виданих Веселокутським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Арцизької районної ради Одеської області, [PERSON] , [PERSON] навчаються в зазначеній школі, ними опікується бабуся [PERSON] , позивачка по справі, а мати [PERSON] , відповідачка по справі, не відвідувала школу, не спілкувалася з вчителями, не цікавилася навчанням дітей (а.с. 11, 13, 14), що також підтверджується актом обстеження умов проживання від 16 жовтня 2019 року (а.с. 21). [PERSON] , позивачка по справі, відвідує лікаря-педіатра з дітьми [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15). Згідно висновку виконавчого комітету Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області, як органу опіки та піклування, від 26 серпня 2020 року Веселокутська сільська рада Арцизького району Одеської області, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , відповідачку по справі, відносно її дітей [PERSON] , [PERSON] (а.с. 22), що підтверджується також рішенням № 30 від 26 серпня 2020 року (а.с. 23). Допитані в судовому засіданні діти [PERSON] , [PERSON] , пояснили суду, що вони проживають разом з бабусею; мати з ними не спілкується, не цікавиться їхнім навчанням, їх не відвідує, до школи не приходила. Судом достовірно встановлено, а також підтверджено поясненнями позивачки та її представника, та наданими суду письмовими доказами, що відповідачка не проявляє до своїх дітей щонайменшої материнської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, абсолютно не цікавиться ні здоров`ям, ні долею дітей у зв`язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх дітей. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має в тому числі особа, в сім`ї якої проживає дитина. В силу ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК України забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно зі ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 14 вищенаведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. При вирішенні спору між сторонами судом також взяті до уваги роз`яснення Пленуму Верховного суду України, надані у п. 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, згідно якого особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на вище викладене, обставини справи та досліджені судом докази, які дають суду підстави дійти до однозначного висновку, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками матері перед своїми дітьми, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, тобто ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо утримання і виховання дітей. Суд приходить до висновку, що, виходячи лише з інтересів дітей, в судовому засіданні були встановлені усі підстави, які дають суду прийти до однозначного висновку щодо необхідності позбавлення відповідачки [PERSON] , яка свідомо ухилилися від виконання своїх материнських обов`язків, прав відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , оскільки на думку суду таке рішення буде захистом прав дітей, у зв`язку з чим позовна заява про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню та відповідачку [PERSON] слід позбавити батьківських прав. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме довідки № 336, 402 від 23 грудня 2019 року про те, що [PERSON] , позивачка по справі, на психіатричному диспансерному обліку, наркологічному обліку КНП «Арцизька ЦРЛ» не перебуває (а.с. 16, 17); до кримінальної відповідальності не притягувалася (а.с. 18), а також характеристику за місцем проживання на [PERSON] , позивачку по справі (а.с. 19), довідку про доходи [PERSON] , позивачки по справі, (а.с. 20), оскільки у зазначених документах відсутні відомості (ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей) щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України, та не стосуються предмету спору. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивачки, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору, понесеного позивачкою при звернені з цим позовом до суду (а.с. 1). На підставі ст. ст. 150, 152, 155, 164, 165, 166 СК України,

Outcome: approved