Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради із вимогою визнати за нею в порядку спадкування після смерті діда, [PERSON], який помер [INFO], право власності на 1/4 частку кооперативної квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що в [INFO] помер її батько, [PERSON], а вона мешкала фактично зі своїми дідом та бабусею, [PERSON] та [PERSON], які перебували у шлюбі. При цьому за [PERSON] була зареєстрована в Маріупольському БТІ [ADDRESS] на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу. Оскільки після смерті дідуся позивачки, [PERSON], відкрилась спадкове майно на 1/2 частки вказаної квартири, придбаної під час шлюбу діда та бабусі, то позивачка повинна була успадкувати 1/4 частку вказаної квартири, бо її батько до цього часу вже помер. Вважає, що вона фактично прийняла спадщину, бо постійно мешкала із дідусем на момент його смерті та була малолітньою особою у той час. Натомість при зверненні позивачки до нотаріальної контори їй було відмовлено у реєстрації її спадкових прав за відсутності правовстановлюючого документа на вказану квартиру. Оскільки позивачка бажає оформити свої спадкові права, тому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка збільшила розмір заявлених позовних вимог, на підставі чого просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] в цілому. В судовому засіданні позивачка надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та на задоволені позову наполягала у повному обсязі. Представник позивача, який діє на підставі договору, в судовому засіданні повністю підтримав доводи [PERSON], вказуючи, що позивачкою були доведені обставини справи, а остання на законних підставах набула право власності на кв. [ADDRESS]. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, позивачкою не було доведено набуття нею права власності на кв. [ADDRESS] в порядку спадкування, бо у передбачений законом спосіб за час свого життя спадкодавець не зареєстрував право власності на спірне майно. За наданими суду письмовими запереченнями представник відповідача вказувала, що спадкодавці належними чином за вказаною справою не зареєстрували своє право власності на кв. [ADDRESS] в установленому законом порядку, тому спадкоємець, позивачка, не може набути право власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування, бо право на таке майно підлягає державній реєстрації й виникає вже після проведення такої реєстрації. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (2003 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (2003 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 діючого Цивільного кодексу України (2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (1991 року), який діяв до набрання чинності Цивільного кодексу України (2003 року), передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначалось, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Суд встановив за матеріалами справи, що за реєстраційним свідоцтвом Маріупольського БТІ від 25 червня 1992 року, реєстр № 34946 кооперативна квартира [ADDRESS] (житловою площею 43,4 кв. м., загальною площею 60 кв. м.) зареєстрована за [PERSON] на праві власності на підставі довідки ЖБК «Волна-2» від 2 червня 1992 року, що також підтверджується копією технічного паспорту на вказану квартиру (а. с. 10, 11-13). Вказане також було підтверджено відомостями Маріупольського БТІ станом на 31 грудня 2012 року, де зазначено, що за [PERSON] зареєстрована кв. [ADDRESS], що також підтверджено висновком про реєстрацію домоволодіння (а. с. 30-32). Відповідно до довідки ЖБК «Волна-2» вбачається, що [PERSON] зареєстрована та мешкає у теперішній час у [ADDRESS]. Крім того у довідці вказано, що повна вартість пайових внесків за [ADDRESS] в розмірі 6864 рублів була сплачена [PERSON] (а. с. 34). За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений об'єкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких об'єктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Враховуючи викладене, суд встановив, що на момент набуття права власності [PERSON] на спірну кооперативну квартиру законодавством України не була передбачена державна реєстрація такого права власності. Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (2004 року), а законодавцем у 1992 році не визначалось необхідності отримання власником кооперативної квартири правовстановлюючого документа на відповідне нерухоме майно. Таким чином суд не може погодитись з доводами представника Маріупольської міської ради щодо необхідності обов'язкової державної реєстрації спадкодавцем права власності на спірну кв. [ADDRESS]. Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність», що діяв у момент виникнення спірних правовідносин, вбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. На підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла у момент набуття права власності на кв. [ADDRESS], зазначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З витягу з державного реєстру актів цивільного стану вбачається, що 11 лютого 1958 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 160, був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після чого дружині було присвоєно прізвище - [PERSON] (а. с. 7). Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право власності в рівних частках на кооперативну кв. [ADDRESS] згідно діючого на той момент законодавства України. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2 листопада 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецької області, [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 699 (а. с. 14). З витягу з державного реєстру актів цивільного стану вбачається, що [INFO] народився [PERSON], актовий запис № 5 від 4 січня 1960 року Орджонікідзевського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 8). Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2 листопада 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецької області, [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 928 від 11 вересня 1991 року (а. с. 9). Зі свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського райвиконкому міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 28 від 9 січня 1990 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO], батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Згідно свідоцтва про смерть, виданого 20 червня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецької області, [PERSON] померла [INFO], актовий запис № 827 від 20 червня 2012 року (а. с. 43). Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент спірних правовідносин, часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. На підставі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого. При цьому онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, та вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що повинно бути вчинено протягом 6 (шести) місяців з дня відкриття спадщини. На підставі п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зазначалось, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-будівельного кооперативу про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Відповідно до довідки ЖБК «Волна-2» вбачається, що [PERSON], який помер [INFO], був зареєстрований та мешкав по [ADDRESS], з яким на момент його смерті була зареєстрована та фактично мешкала [PERSON]. Крім того у довідці вказано, що разом із [PERSON] на момент його смерті фактично мешкали без реєстрації [PERSON], невістка померлого, та [PERSON], онучка померлого (а. с. 15). Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином суд розглядом справи встановив, що [PERSON] за правом представлення після смерті свого батька, [PERSON], який був сином [PERSON], набула права на спадкування спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], який помер в [INFO], та яка складалась з 1/2 частки кв. [ADDRESS], бо на момент смерті спадкодавця фактично мешкала із ним, що свідчить про те, що позивачка фактично вступила у володіння спадковим майном. Разом із тим [PERSON] також набула права на зазначене спадкове майно після смерті свого чоловіка, [PERSON], бо була на момент смерті спадкодавця зареєстрована разом із ним. Враховуючи, що розглядом справи суд встановив, що на підставі ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], то останні в рівних частках успадкували право власності на 1/2 частку кв. [ADDRESS] після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Згідно до постанови від 20 листопада 2013 року державний нотаріус 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя, Одерій Г. В., за спадковою справою щодо майна померлого [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] [PERSON] після смерті [PERSON] відмовив на підставі того, що відсутній правовстановлюючий документ на спірне майно та з огляду на те, що у шестимісячний строк після смерті [PERSON] позивачка не звернулась до нотаріальної контори. З вказаної постанови також вбачається, що [PERSON] звернулась до нотаріальної контори у 2004 році із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що було підтверджено відповіддю нотаріальної контори від 24 лютого 2014 року 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя (а. с. 16, 36). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи перелічене суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за нею права власності на 1/4 частку кв. [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2 листопада 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецької області, [PERSON] померла [INFO], актовий запис № 1310 від 14 жовтня 2013 року (а. с. 22). Відповідно до заповіту від 26 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом, [PERSON], реєстр № 1635 від 26 липня 2013 року, вбачається, що [PERSON] заповідала усе належне їй майно [PERSON] (а. с. 52, 53). Однак за відомостями приватного нотаріусу, [PERSON], від 23 квітня 2014 року вбачається, що після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа та з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась [PERSON], яка натомість у встановлений законом відкликала свою заяву, відмовившись від спадщини. При цьому із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також звернулась [PERSON] (а. с. 55). Згідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, який за цією нормою для прийняття спадщини встановлюється тривалістю у 6 (шість) місяців з часу відкриття спадщини. Згідно до постанови від 23 квітня 2014 року приватний нотаріус, [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] [PERSON] після смерті [PERSON] відмовив на підставі того, що відсутній належним чином оформлений та зареєстрований за спадкодавцем правовстановлюючий документ на вказану квартиру (а. с. 56). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Виходячи з переліченого суд дійшов того, що 3/4 частки кв. [ADDRESS] входять до складу спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], бо остання набула на законних підставах право власності на 3/4 частки зазначеної квартири, та право власності на зазначене спадкове майно успадкувала [PERSON] Таким чином позивачка набула спадкові права на нерухоме майно спадкодавців, [PERSON] та [PERSON], набуте останніми свого часу на законних підставах, тому суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на кооперативну кв. [ADDRESS] в цілому в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved