Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду зазначивши, що вона з відповідачем [PERSON] уклала шлюб 30 серпня 2014 року, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 458. 17 вересня 2014 року подружжя придбало автомобіль ВАЗ 2114, д.н. [NUMBER] , 2006 року випуску, який був зареєстрований на відповідача. Позивачка посилається, що відповідач звернувся з позовом про розірвання шлюбу, добровільно вирішити спір про поділ автомобіля вони не змогли. На думку позивачки вартість автомобіля складає 70000 грн. На підставі викладеного позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль ВАЗ 2114 , д.н. [NUMBER] , 2006 року випуску , та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину автомобіля. 01 листопада 2018 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області задоволена заява про забезпечення позову у виді заборони вчиняти дії, пов`язані з відчуженням спірного автомобіля. 21 листопада 2018 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишена без руху для усунення недоліків. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 26 грудня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 22 січня 2019 року позивачка звернулась з заявою про зміну позову, просить визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля, що складає 35000 грн. 23 січня 2019 року відповідач надав відзив на позов, вказуючи, що 17 вересня 2014 року сторони по справі, перебуваючи у шлюбі,за спільні кошти придбали автомобіль ВАЗ 21140, 2006 року випуску. Втім, вказаний автомобіль, за взаємною згодою сторін був відчужений шляхом фактичного продажу 13 липня 2015 року. Відповідач наполягає, що автомобіль не входить до складу спільного майна, що підлягає поділу у зв`язку з його відсутністю на час звернення позивачки з позовом. У відзиві відповідач посилається, що автомобіль був проданий за 3000 доларів США та вказані кошти були витрачені подружжям на потреби сім`ї. Відповідач зазначає, що не заперечує права спільної сумісної власності сторін на автомобіль, але лише до 13 липня 2015 року. Отже, на думку відповідача, відсутній предмет спору. 23 січня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. За клопотанням відповідача та його представника , 22 квітня 2019 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області провадження у справі зупинено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] про встановлення факту купівлі-продажу майна та припинення права власності. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 15 січня 2020 року провадження по справі поновлено та справу призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, посилаючись, що позивачка та відповідач по справі уклали шлюб 30 серпня 2014 року. Під час спільного проживання , 17 вересня 2014 року подружжя за спільні кошти придбало автомобіль ВАЗ 2114, д.н. [NUMBER] , 2006 року випуску, який був зареєстрований на відповідача. Надалі шлюб було розірвано, але сторони не змогли домовитися про поділ автомобіля, вартість якого складає по даним сайту «Авторіа» приблизно 70000 грн. Позивачка повідомила, що відповідач ще під час шлюбу, у 2015 році на свій розсуд розпорядився автомобілем, пояснивши їй, що він у ремонті. Як виявилось пізніше, відповідач нібито продав вказаний автомобіль за 3000 доларів США. Однак, право власності на автомобіль до цього часу зареєстровано саме на відповідача,тому позивачка вважає, що відповідач укриває від неї спільне майно. Крім того, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 листопада 2019 року відповідачеві було відмовлено у задоволенні позову про встановлення факту купівлі-продажу спірного автомобіля 13 липня 2015 року. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому вони не заперечували , що автомобіль дійсно був придбаний під час шлюбу та був спільною сумісною власністю подружжя. Однак, відповідач наполягає, що за взаємною згодою подружжя вказаний автомобіль був проданий у 2015 році, а гроші поділені між подружжям. Саме тому у позивачки до 2018 року не виникало питань щодо фактичного вибуття автомобіля з користування . Відповідач пояснив, що автомобіль був проданий без реєстрації договору купівлі-продажу, за довіреністю на керування, а з листопада 2018 року вже була покладена заборона суду на відчуження автомобіля , тому до цього часу спірний автомобіль зареєстрований на відповідача. Крім того, відповідач не погоджується з оцінкою автомобіля та вважає, що позивачка не надала належних доказів його вартості на час поділу. Заслухавши сторони та проаналізувавши зібрані докази, суд встановив таке. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони зареєстрували шлюб 30 серпня 2014 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області складено відповідний актовий запис № 458. Позивачка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.10). Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 6 листопада 2018 року, яке набрано чинності 15 грудня 2018 року,шлюб між подружжям розірвано. В судовому засіданні сторони не заперечували, що 17 вересня 2014 року вони за спільні кошти придбали автомобіль ВАЗ 21140 , 2006 року випуску . Відповідач наполягає, що вказаний автомобіль за взаємною згодою подружжя був проданий, а кошти від продажу поділені між подружжям. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 13 липня 2015 року він видав довіреність на ім`я покупця на право управління та розпорядження автомобілем. Від покупця він отримав гроші в сумі 62000 грн., отже, фактично відбулась купівля- продаж автомобіля. Отримані гроші були поділені між подружжям. Позивачка заперечує викладене відповідачем та посилається на витяг з Єдиного державного реєстру МВС України, за яким право власності на спірний автомобіль зареєстроване за відповідачем (ІПН якого [NUMBER] )( а.с.9). Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11 листопада 2019 року, що набрало чинності 19 грудня 2019 року, відповідачеві було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення факту купівлі-продажу спірного автомобіля, як такий, що відбувся 13 липня 2015 року між [PERSON] , як продавцем , та [PERSON] і [PERSON] , як покупцями, а також припинення права власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб з 13 липня 2015 року(а.с.151-152). Отже, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка отримала довіреність. Судом враховано, що під час розгляду справи, відповідачем не було надано жодного доказу щодо спільної реалізації автомобіля подружжям в інтересах сім`ї, як і взагалі, укладання угоди купівлі-продажу. З огляду на те, що право власності на спірний транспортний засіб , придбаний у шлюбі, на даний час зареєстровано за відповідачем, позивачка має підстави для заяви вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивачка не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. . З огляду на те, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу на спільні кошти подружжя, що не заперечується відповідачем, на ім`я якого зареєстроване право власності на спірне майно, позовні вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню . Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивачка підтримала позовні вимоги щодо стягнення з відповідача Ѕ частини вартості спірного автомобіля, що є їх спільною сумісною власністю. Вона зазначає, що вартість належної їй частини в майні складає 35000 грн. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч.ч. 4,5 статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Під час розгляду справи встановлено відсутність згоди між подружжям на отримання позивачкою грошової компенсації її частки у неподільному майні, яким є спільно придбаний під час шлюбу автомобіль. Отже, за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, за якою право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відтак, для припинення права позивачки на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення сторонами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Звертаючись з позовом, позивачка посилалась, що спірний автомобіль є неподільною річчю і спільне володіння та користування майном є неможливим, як підстави отримання нею грошової компенсації. Однак, в порушення ч. 2 ст. 365 ЦК України, жоден із подружжя не вчинив дій попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, що унеможливлює задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації на користь позивачки. Щодо застосування вказаної норми закону при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція , зокрема , у справах № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, № 6-2811цс15 від 30 березня 2016 року. За обставин невнесення сум на депозитний рахунок суду, з урахуванням того, що автомобіль, як неподільна річ, не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, судом може бути визначено ідеальні частки в майні колишнього подружжя без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності, але позивачка відмовилась від такої вимоги, змінивши позовні вимоги , посилаючись, що спільне володіння майном неможливе. Сторони не дійшли згоди і щодо визначення вартості спірного автомобіля. Позивачка під час звернення до суду вказала середню вартість автомобіля ВАЗ 21114, 2006 року випуску за даними сайту «Авторіа» в розмірі 70000 грн. Під час розгляду справи, в судовому засіданні позивачка надала звіт експертного автотоварознавчого дослідження № 86/20 від 19 червня 2020 року щодо середньо-ринкової вартості автомобіля ВАЗ-21140 в розмірі 77614 грн. Позивачка ж просить стягнути на свою користь вартість 1/2 частини автомобіля в розмірі 35000 грн. Згідно з п. п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди ? виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відтак, позивачкою не визначена вартість майна на час розгляду справи, а докази, на які вона посилається в частині такої вартості містять суттєві розбіжності. Посилання позивачки та її представника, що названа позивачкою під час звернення до суду вартість майна не була поставлена відповідачем під сумнів та не спростована, а тому вважається належною, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та , згідно з ч. 1 цієї статті, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У позові позивачка просить визнати за відповідачем [PERSON] право особистої власності на спірний автомобіль. Відповідач не визнає позов в цій частині, посилаючись, що остання не уповноважена звертатися з вимогою про визнання за ним права власності на майно. Вирішуючи спір , суд виходить з того, що ,згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, з позовом про визнання права власності може звернутись особа, яка вважає, що порушені саме її права, в той час як позивачка звернулась про визнання права власності за позивачем, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають . За частиною 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачкою при зверненні до суду сплочено по 704,8 грн. за кожну вимогу, а задоволенню підлягає лише одна з позовних вимог , з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції 704,8 грн.

Outcome: partial