Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору поруки, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 жовтня 2008 року між нею, відповідачем та третьою особою було укладено договір поруки № САRsa/00012, відповідно до якого вона зобов'язалася відповідати перед відповідачем за виконання зобов'язань третьої особи за кредитним договором № САRsa/00012, укладеного 13.10.2008 року між відповідачем та третьою особою. Вважає Договір поруки таким, що укладений із порушенням норм чинного законодавства а відтак є недійсним, оскільки на її думку під час його укладення, сторонами не було додержано вимог ст. 658 УК України в частині досягнення згоди з усіх істотних умов договору, а саме стосовно строку дії поруки. У зв'язку з чим звертається з даним позовом до суду та просить визнати недійсним зазначений Договір поруки. Представник позивачки в судовому засіданні вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимог позивачки не визнає, обґрунтувавши запереченнями просить суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судовому засіданні підтримує позовні вимоги позивачки, обґрунтувавши поясненнями просить вирішити справу на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 13 жовтня 2008 року між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № САRsa/00012, згідно умов якого Банк надає Позичальнику кредит в сумі 19 032 (дев'ятнадцять тисяч тридцять два) доларів США 00 центів терміном з 13 жовтня 2008 року по 13 жовтня 2013 року, шляхом перерахування суми Кредиту на поточний рахунок для обслуговування Кредиту № 26208007100008, в ВАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», МФО 300658, із щомісячною сплатою процентів за користування Кредитом, відповідно до умов п 2.5. цього Договору (а.с. 54-58). Статті 545, 548 ЦК України визначають, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 13.10.2008 року з метою забезпечення вимог Кредитора за Кредитним договором № САRsa/00012 від 13.10.2008 року, між ВАТ «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ» та [PERSON] було укладено Договір поруки № САRsa/00012. Як вже зазначалося вище, позивачка звертаючись з даним позовом до суду про визнання вищезазначеного Договору поруки недійсним вказує на те, що під час його укладення, сторонами не було додержано вимог ст. 658 УК України в частині досягнення згоди з усіх істотних умов договору, а саме стосовно строку дії поруки, що є підставою його недійсності відповідно до вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Однак суд не може погодитись з даними твердженнями позивачки та вважає їх безпідставними, виходячи з наступного. Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається зі змісту статей 627, 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. З викладеного вбачається, що порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Зі змісту зазначеної норми цивільного Закону вбачається, що зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виключно в межах строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. При системному аналізі вищезазначених норм чинного законодавства України з врахуванням тих правовідносин, які склалися між сторонами можна дійти висновку, що істотними умовами Договору поруки, зокрема є: предмет договору, обсяг поруки (межі забезпечення виконання основного зобов'язання), права та обов'язки сторін, відповідальність сторін. Строк дії, підстави і порядок припинення поруки, а також строк дії договору не є істотними умовами Договорів поруки, оскільки жодна норма чинного законодавства України імперативно не зобов'язує сторін вказувати їх в договорах даного виду. В той же час строк дії договору поруки та строк поруки, як зобов'язання не є тотожними поняттями. Дослідивши зміст спірного Договору поруки № САRsa/00012 від 13.10.2008 року, суд приходить до висновку, що сторони відповідно до вимог ст.ст. 205, 207, 208, 639, 547 ЦК України уклали його у належній формі, та досягнули згоди з усіх його істотних умов в тому вигляді в якому вони відображені в тексті зазначеного договору, про що засвідчили своїми підписами під ним. Також судом встановлено, що сторони зважаючи на презумпцію свободи вибору умов договору, погодили такі умови спірного Договору, як строк його дії і порядок припинення поруки, в редакції викладеній ними в п. 5 Договору, а саме: «Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами (уповноваженими представниками сторін). Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за Кредитним договором…». Доказів, які б підтверджували подання позивачкою будь-яких заяв про включення до змісту спірного договору під час його укладення інших умов, які можливо було б вважати істотними, останньою до суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність посилань позивачки на те, що під час укладення Договору поруки № САRsa/00012 від 13.10.2008 року, сторонами не було додержано вимог ст. 658 ЦК України в частині досягнення згоди з усіх його істотних умов. Суд погоджується з посиланням позивачки на ту обставину, що зазначена сторонами в спірному Договорі умова про припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за Кредитним договором не є встановленням строку, однак зважаючи на презумпцію свободи вибору умов договору закріплену в ст. 627 ЦК України з врахуванням того, що суд прийшов до висновку, що дана умова не є істотною, а також враховуючи, що сторони в п. 6.3. Договору погодили, що відносини, що виникають при укладенні та виконанні цього Договору та не врегульовані в ньому, регулюються чинним законодавством України, що не забороняє застування до даних правовідносин ч. 4 ст. 559 ЦК України на чому також наголосив Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а тому дана обставина не може бути підставою для визнання договору недійсним. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З аналізу вищезазначених норм чинного цивільного Закону вбачається, що правочин, яким в тому числі є і оскаржуваний Договір поруки, може бути визнано недійсним якщо, його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; при укладенні договору у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасників договору не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом же встановлено, що зазначені обставини при укладанні спірного Договору поруки № САRsa/00012 від 13.10.2008 року були відсутні. Договір був укладений сторонами у суворій відповідності з вимогами чинного законодавства України, сторони під час його укладення володіли повним обсягом дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а укладення Договору було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 16, 202, 203, 204, 215, 252, 526, 530, 546, 553, 559, 626, 627, 628, 631, 638 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed