Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати між нею та відповідачем шлюб, зареєстрований 14 травня 1988 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ірпінської ради Київської області, актовий запис № 102. В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка послалася на те, що 14 травня 1988 року, вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Відділі реєстрації актів громадського стану Ірпінської ради Київської області, актовий запис № 102 від 14 травня 1988 року. Як зазначає позивачка, вони з відповідачем прожили 33 роки у шлюбі. Проте, протягом останнього часу їх шлюбні відносини суттєво змінилися. Фактично шлюб вже розпався. Підставою для розірвання даного шлюбу є ті обставини, що на сьогодні у сторін відсутні спільні інтереси, наявнірізні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Також позивачка вказала, що з 26 грудня 2020 року вони з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, і позивачка переїхала з помешкання і проживає окремо. За таких обставин, вважає позивачка, що їх з відповідачем шлюб вже припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки і є неможливим, у зв`язку з чим позивачка просила задовольнити вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні позивачка підтримала пред`явлені вимоги та наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач позов не визнав., просив суд відмовити у задоволенні позову зазначив, що вони з відповідачкою дійсно не проживають разом, однак ініціювання відповідачкою даного спору викликане виключно метою отримання нею мана, яке набуте сторонами за час перебування шлюбі. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 травня 1988 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ірпінської ради Київської області. Від даного шлюбу сторони мають двох спільних повнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - копії свідоцтв про народження синів додані позивачкою до матеріалів справи. Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Крім того, у судовому засіданні відповідач зазначив, що вони з позивачкою тривалий час проживають окремо, а спір про розірвання шлюбу позивачкою ініційований лише виключно задля її меркантильних цілей - отримання майна, яке набуте подружжям у шлюбі. Зазначені відповідачем обставини на думку суду свідчать, що між сторонами справи склались неприязні стосунки, що додатково свідчить про відсутність сторін примиритись та зберегти сім`ю. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved