Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує на те, що з 15.09.1990 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. 16 грудня 2014 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу за власні кошти шляхом пайової участі у будівництві житла вони придбали квартиру, розташовану у [ADDRESS]. Таким чином, набута під час шлюбу квартира, на думку позивачки, є їхньої спільною сумісною власністю. Але зазначає, що відповідач використовує їхнє спільне майно на власний розсуд, мотивуючи свої дії тим, що свідоцтво про право власності на квартиру видано лише на його імя та не визнає її права на частку у спільній сумісній власності, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка у судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Від представник позивача адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Крім того подано відповідь на відзив, відповідно до якої, зазначив, що виходячи зі змісту відзиву відповідачем визнано обставини зазначені в позові щодо придбання спільного майна. Також зазначив, що послання відповідача на те, що між сторонами було досягнуто домовленість щодо поділу всього спільного майна, не доведено, доказів про ці обставини не надано, а лише долучено документи, які свідчать про придбання позивачкою гаражу та транспортного засобу. Відповідач у судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з 15.09.1990 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який 16 грудня 2014 року був розірваний. Підтвердив, що вони за час шлюбу за спільні кошти придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також зазначив, що за час шлюбу ними було набуто ще й інше майно, про яке позивачка не зазначила у позові, однак щодо якого вони досягли згоди про розподіл та розділили його у позасудовому порядку. Йому лишилися лише вказана квартира, а позивачці автомобіль та гараж. Іншого житла, окрім вказаної квартири, він не має. Позивачка більше року у даній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, витрат з утримання квартири не несе. Крім цього, позивачка 22 квітня 2016 року без його згоди забрала з квартири інше цінне майно, у звязку з чим він звертався до поліції із заявою про вчинення злочину. Таким чином, відповідач вважає, що позивачка після розірвання шлюбу у грошовому еквіваленті отримала собі більшу частину спільно нажитого майна. Крім того, зазначив, що строк позовної давності спливає 17 грудня 2017 року, позов був поданий позивачкою 14 грудня 2017 року, що, на його думку, свідчить про умисне подання позову в останні дні з метою позбавити його можливості подати зустрічний позов. У звязку з викладеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини: З 15.09.1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 16 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6). За час шлюбу за власні кошти, на підставі договору на пайову участь у будівництві житлового будинку №48 по вул. Кірова у м. Мелітополі, сторони придбали квартиру, розташовану у [ADDRESS], що також підтверджується доданими до матеріалів справи копіями договору №187 від 12.10.1998 року (а.с.8), свідоцтва про право власності на квартиру від 06.10.1999 року (а.с.7), рішення Мелітопольського міськвиконкому від 30.07.1998 року (а.с.10) та від 28.07.1999 року (а.с.11). Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі викладеного, судом встановлено та було визнано відповідачем у письмовому відзиві, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами у період шлюбу за спільні кошти, відтак, на підставі вимог ст. 60 СК України, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи заперечення відповідача з приводу позовних вимог суд виходить з наступного: У відповідності до ч.1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У відзиві, наданому відповідачем, він зазначив, що після розірвання шлюбу вони з відповідачкою досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, розділивши його у позасудовому порядку таким чином, що йому залишилися вказана квартира, а позивачці автомобіль та гараж. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Однак, всупереч вищезазначеному, позивачем не надано суду жодних доказів наявності домовленості з позивачкою щодо поділу спільно нажитого майна, а тому вказані посилання відповідача суд не приймає до уваги та вважає їх безпідставними. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи вищезазначене, суд не бере до уваги надані відповідачем до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу автомобіля № 243 від 17.02.2005 року, акти приймання-передачі вказаного автомобіля, договору купівлі-продажу гаражу від 21.08.2007 року, оскільки вказані документи лише підтверджують факт придбання майна сторонами у період шлюбу за взаємною згодою, однак не свідчать про домовленість сторін з приводу розподілу вказаного майна. Крім того, у відповідності до ч.2 ст.69 СК України, договір про поділ нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Нотаріально посвідченого договору про виділ позивачці нерухомого майна, зокрема, гаражу, який знаходиться по вул. Леніна, 121/6 у м. Мелітополі Запорізької області, відповідачем не надано. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved