Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 27/50 частки домоволодіння [ADDRESS] від 22.09.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування зазначено, що [INFO] помер чоловік позивачки, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді будинку [ADDRESS] . Позивачка є його єдиною спадкоємицею першої черги. За життя її чоловік разом з матір`ю [PERSON] , сестрою [PERSON] та її донькою, відповідачкою [PERSON] , проживав у дерево набивному будинку з зовнішніми розмірами 4,45х6 метрів, який належав батьку її померлого чоловіка. У 1962 році її чоловік побудував поруч з вказаною спорудою двоквартирний шлакоблочний будинок. Як зазначено, ні мати, ні сестра не допомагали в будівництві, та не мали доходу для цього, оскільки знаходились на утриманні її чоловіка позивачки. У вказаному будинку [PERSON] проживав до смерті, однак не вводив будинок в експлуатацію, оскільки вважав, що це питання можна буде вирішити в будь-який момент. 19.03.1987 року спеціалістом БТІ м.Маріуполя було складено акт обстеження будинку [ADDRESS] на предмет встановлення права володіння [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказаним домоволодінням. Однак, її чоловік [PERSON] нічого не знав про зазначений акт, підпис в акті зроблено не ним. На підставі зазначено акту обстеження рішенням Жовтневої районної ради м.Маріуполя від 06.07.1988 року було видане свідоцтво про право власності на зазначений будинок на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає позивачка, її чоловік [PERSON] не знав про оформлення права власності, вважав себе єдиним власником приміщення. Крім того, працівник БТІ м.Маріуполя [PERSON] зазначила неправдиві данні в акті обстеження будинку, чим ввела в оману всі наступні інстанції, на підставі чого 26.09.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013050990000145 за ознаками ч.1 ст.358 КК України за заявою [PERSON] . Однак, не зважаючи на проведення досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, та оскарження права власності відповідачки на спірне домоволодіння, відповідачка [PERSON] здійснила відчуження частини зазначеного будинку на користь [PERSON] на підставі договору дарування. Позивачка вважає, що договір було укладено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за скоєння нею злочину, оскільки позивачкою в рамках кримінального провадження подано цивільний позов про визнання за нею права власності на ціле домоволодіння. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати договір дарування недійсним на підставі ч.5 ст.203, ст.ст.234, 717 ЦК України. Ухвалою від 18 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 24 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 03 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце проведення були повідомлені у встановленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справу на адресу суду не надавали. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягала. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 15 липня 1995 року Жовтневого відділу реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя, актовий запис №404. Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 15.02.2019 року №0312-1575, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з повідомлення першого заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Марченко О. від 12.12.2018 року №104-8320-13, 26.09.2013 року відомості за зверненням [PERSON] за фактом підробки працівниками БТІ м.Маріуполя акту обстеження буд. [ADDRESS] внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013050990000145 з попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.358 КК України. Досудове розслідування триває. Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно №29486077 на будинок за адресою: [ADDRESS] , власником 27/50 частин будинку на підставі договору дарування від 22.09.2017 року є [PERSON] . Як вбачається з домової книги громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] та акту №347 про фактичне місце проживання КСН «Правий берег» від 04.10.2019 року, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є їх суперечність актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов`язань матеріального характеру. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечитицьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно роз`яснення п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таких правочин може бути визнати судом недійним (оспорюваний правочин). Виходячи з положень ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу фіктивності у сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оскаржуваний договір дарування зареєстровано у відповідному реєстрі. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу фіктивності у сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, оскільки реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на будинок , а також фактичне користування, реєстрація та проживання в ній відповідача, а також зняття з реєстрації відповідача [PERSON] після укладення договору, свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин вчинений відповідачами з порушенням норм діючого законодавства та що при його укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених статтями 203, 215, 234 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання рішення суду не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, у якому заявлено цивільний позов до відповідачки [PERSON] , триває, крім того, судом встановлено, що на час укладення спірного договору дарування подароване майно під арештом не знаходилося, жодних обтяжень щодо нього не існувало, а наявність лише відкритого кримінального провадження не є безумовною підставою для обмеження розпорядження [PERSON] належним їй нерухомим майном. Аналогічна позиція відображена в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа №667/9350/15-ц, провадження №61-3216св18), від 28 лютого 2018 року (справа №5523513/17, провадження №61-2885св18), від 14 березня 2018 року (справа №363/502/15-ц, провадження №61-6206св18). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином суд вважає, що вищенаведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем [PERSON] не обґрунтовані обставини, на які вона посилалася, як на підстави своїх вимог, а тому, враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 203, 215, 234, 717 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed