Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування жилого будинку від 04.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л., реєстровий № 6587, зареєстрованого в БТІ в реєстрову книгу № 64 за реєстром № 10003 від 09.01.2002 року. В зазначеному вище житловому будинку, окрім неї, також зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . У вересні 2016 року між нею та [PERSON] припинилися шлюбні відносини. Відповідач зібрав свої речі та покинув місце свого проживання та реєстрації. Більше він за адресою своєї реєстрації місця проживання не з`являлася по теперішній час. 18 вересня 2020 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська їх шлюб було розірвано. Факт не проживання відповідача в житловому приміщенні підтверджується також Актом №103/2/1 від 25.10.2020 року про не проживання, складеним Головою квартального комітету №2 Південного району, згідно якого вбачається, що відповідач не проживає за адресою своєї реєстрації з 10 вересня 2016 року. Наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивачці отримати субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Просить позов задовольнити. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , які кожний окремо підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації з 2016 року, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування жилого будинку від 04.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л., реєстровий № 6587, зареєстрованого в БТІ в реєстрову книгу № 64 за реєстром № 10003 від 09.01.2002 року. Отже спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки про склад сім`ї № 21/7405 від 08.12.2020 року, в зазначеному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з актом № 103/2/1, складеним головою квартального комітету № 2 [PERSON] та сусідами від 25.10.2020 року, [PERSON] за місцем реєстрації не проживає з 10.09.2016 року. З огляду на вищевикладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ним та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved