Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві власності належить 31 /50 частка [ADDRESS] , де зареєстрований відповідач, який виїхав з такого будинку більше 19 років потому та не мешкає з цього часу у спірному будинку. Таким чином відповідач, який не є членом родини позивачки, протягом 19 років не мешкаючи за місцем своєї реєстрації, обмежує права позивачки, як власника такого нерухомого майна, яке вона збирається реалізувати, та несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Просила суд усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження буд [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, який діє на підставі ордеру, [PERSON] , заявлені позовні вимоги повністю підтримали, надавши пояснення по суті таких вимог, та просили суд визнати відповідача таким, що втратив право користування [ADDRESS] , не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленим. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 31/50 частка [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 19 липня 1996 року, посвідченого нотаріально, реєстр 1-2444, та зареєстрованого у Маріупольському БТІ 22 липня 1996 року. За відомостями від 16 грудня 2019 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що інформація щодо місця реєстрації [PERSON] в м. Маріуполі відсутня. Натомість відповідно до довідки від 11 травня 2019 року КСН «Дружба» та копії домової книги по [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною адресою в м. Маріуполі. В той же час за актом КСН «Дружба» від 11 травня 2019 року вбачається, що по [ADDRESS] відповідач фактично не мешкає. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , сусіди родини позивача, вказували, що відповідач [PERSON] понад 15 років не мешкає в [ADDRESS] , де був прописаний позивачкою, бо був чоловіком доньки [PERSON] . Натомість свідкам відомо, що відповідач розлучений із донькою [PERSON] , з яким після того був втрачений зв`язок, тому де він на теперішній час перебуває їм невідомо. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідач [PERSON] фактично протягом останніх 15 років у [ADDRESS] не мешкає без поважних причин. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у спірному будинку, однак не користуючись зазначеним житловим приміщенням понад передбачені законом строки без поважних причин, є таким, що втратив право користування [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні понад 15 років [PERSON] свідчить про фактичну втрату ним за ст. 405 ЦК права на користування спірним житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення відповідача права користування [ADDRESS] .

Outcome: approved