Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши який (а.с. 25, 100-103), просить скасувати розпорядження [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області № 67 від 21.06.206 року про її звільнення та поновити на роботі на посаді інспектора військового-облікового столу, з покладанням обовязків рахівника-касира [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що вона 16 листопада 2015 року була прийнята на посаду інспектора ВОЗ на 0,5 ставки та рахівника-касира на 0,5 ставки [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області. 21 червня 2016 року розпорядженням секретаря тимчасово виконуючого обовязки голови [PERSON] сільської ради № 67 її було звільнено з займаних посад за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Того ж дня, нею була подана заява про відмову від заяви про звільнення від 21 червня 2016 року, оскільки заява про звільнення за власним бажанням була написана нею під тиском інших працівників [PERSON] сільської ради. Вважає, що відповідач безпідставно та незаконно її звільнив, а також відповідачем було порушено порядок звільнення, а саме: відповідачем не було розглянуто заяву про відмову від попередньої заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того, вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тоді як угоди про звільнення між нею та відповідачем не було. Вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю. Моральна шкода, завдана їй у результаті незаконного звільнення, душевними стражданнями, повязаними з тим, що вона позбавлена засобів до існування. Вона втратила душевний спокій, перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїх неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог та просили їх задовольнити. Представник [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області у судовому засіданні позов не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні. Згодом представник відповідача до судового засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про день розгляду справи, повідомлення про причини неявки від нього не надходило. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона займає посаду головного бухгалтера [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області і до звільнення [PERSON], позивачка і [PERSON] між собою оговорювали своє звільнення і позивачку ніхто не примушував писати заяву про звільнення. Також пояснила, що [PERSON] була виконуючою обовязки голови [PERSON] сільської ради на той час і вела вхідну кореспонденцію. Про те, що [PERSON] бажає анулювати заяву про звільнення їй стало відомо лише 24 25 червня 2016 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона тимчасово виконує обовязки голови [PERSON] сільської ради, а на час звільнення [PERSON] вона не працювала, до виконання своїх обовязків приступила з 23 червня 2016 року. Заяву [PERSON] про звільнення, яка була написана нею власноруч, вона бачила, а розпорядження про її звільнена видавала [PERSON], яка на той час виконувала обовязки секретаря-твп голови [PERSON] сільської ради. [PERSON] щодо підстав звільнення допустила описку, а рішення щодо заяви [PERSON] про анулювання заяви про звільнення прийнято не було. Крім того, свідок зазначила, що на час подання [PERSON] заяви про анулювання заяви про звільнення вона не була виконуючою обовязки голови [PERSON] сільської ради. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 17.03.2016 року вона тимчасово виконувала обовязки голови [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області, заява про звільнення була зафіксована в журналі надходження заяв. 23.06.2016 року відбулося засідання сесії і на ній було обрано тимчасово виконуючу обовязки голови [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] Також пояснила, що їй не було відомо про заяву щодо анулювання заяви про звільнення [PERSON] На засіданні сесії 21.06.2016 року [PERSON] сільської ради вона оголосила заяву про складання своїх повноважень, а вже 23.06.2016 року вона передала всю документацію тимчасово виконуючу обовязки голову [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] у відповідності до рішення сесії від 21.06.2016 року. Крім того, вона пояснила, що [PERSON] працювала на посаді інспектора ВОЗ, з покладанням обовязків касира-рахівника та заяву про звільнення вона написала власноруч, до сесії, і вона на підставі цього видала розпорядження про її звільнення. Те, що в розпорядженні вказано підставу звільнення заява [PERSON], це технічна помилка. До того ж, 21.06.2016 року вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в лікарні с. Дачне Біляївського району Одеської області по 22.06.2016 року, а 23.06.2016 року у [PERSON] вона прийняла заяву про анулювання заяви про звільнення і не нею вона розглянута не була, так як почалося засідання сесії, яке тривало до 17.00 год., а після закінчення сесії вона не мала на це повноважень і ця заява була передана [PERSON] Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] працювала на посаді інспектора військового-облікового столу на 0,5 ставки та на посаді рахівника-касира на 0,5 ставки [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області, згідно розпорядження про призначення від 16 листопада 2015 року, про що свідчить запис в трудовій книжці серії ЛЕ № 662001 (а.с. 10, 112). Розпорядженням № 67 про звільнення [PERSON] від 21 червня 2016 року [PERSON] було звільнено 21 червня 2016 року з посади інспектора ВОЗ 0,5 ставки, рахівника-касира 0,5 ставки за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, що підтверджується розпорядженням (а.с. 117). Підставою для звільнення стала заява [PERSON] від 21 червня 2016 року, зареєстрована 21 червня 2016 року за № 68 про звільнення її з посади інспектора ВОЗ, з покладанням обовязків касира-рахівника за власним бажанням, з 21 червня 2016 року (а.с. 115). Як вбачається з вищевказаної заяви, вона не містить посилання на звільнення за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, на підставі якої було проведено звільнення [PERSON], а отже її звільнення було проведено із порушенням трудового законодавства. Цього ж дня, [PERSON] подала заяву про анулювання попередньої заяви про звільнення, що підтверджується реєстрацією зазначеної заяви за № 72 від 23.06.2016 року (а.с. 116). У період з 14 червня 2016 року по 21 червня 2016 року [PERSON], яка перебувала на посаді секретаря твп голови [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області, знаходилася на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні с. Дачне Біляївської ЦРЛ, що підтверджується довідкою № 76 від 14.11.2016 року та листком непрацездатності (а.с. 139, 145). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № N 9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Як вбачається зі змісту розпорядження, підставою для звільнення стала особиста заява [PERSON] від 21.06.2016 року, також розпорядження підписано за завірено гербовою печаткою секретарем- твп голови [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] (а.с. 117). Аналізуючи зміст вказаного розпорядження, не вбачається за можливе встановити його законність, оскільки у даному розпорядженні йдеться про звільнення [PERSON] за згодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України, тоді як заява про звільнення не містить таке посилання та підставою зазначено заяву іншої особи - [PERSON], до того ж в порушення норм чинного законодавства, розпорядження винесено та підписано у період знаходження [PERSON] на стаціонарному лікуванні. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі звільнення за угодою сторін ініціатива щодо припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від роботодавця. Якщо звільнення ініціює працівник, то він подає заяву на імя керівника, в якій просить звільнити його у зазначений термін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП. При цьому працівник не зобовязаний зазначати причину звільнення. П. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 зазначається, що в разі домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник і працівник дійшли взаємної згоди. З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У разі досягнення домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін звільнення працівника оформляється наказом роботодавця. Підставою буде заява працівника або письмова угода сторін. На підставі наказу про звільнення до трудової книжки працівника вноситься запис. З працівником проводяться розрахунки при звільненні, виплачується заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку. Положеннями ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки про її незаконне звільнення, а тому вимога [PERSON] про визнання незаконними та скасування розпорядження про звільнення підлягають задоволенню, оскільки при видачі розпорядження № 68 від 21 червня 2016 року про звільнення [PERSON] за угодою сторін, у останньої не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, що є безумовною підставою для скасування зазначеного розпорядження та поновлення [PERSON] на посаді інспектора військового-облікового столу, з покладанням обовязків рахівника-касира [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області. Згідно із положеннями ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні розраховується згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 100. Згідно п. 2 абз. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 період, за яким обчислюється середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Виходячи з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, секретарем-твп голови [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області було незаконно звільнено [PERSON] з 21.06.2016 року з посади інспектора військового-облікового столу, з покладанням обовязків рахівника-касира, у зв'язку з чим, відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України, [PERSON] сільська рада Біляївського району Одеської області (як платник заробітної плати) повинна виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 21.06.2016 року день звільнення) по день фактичного розрахунку (01.12.2016 року день винесення рішення суду). Розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становить 5718,17 грн. (квітень 3469,15 грн. + травень 2249,02 грн.), згідно довідки [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 114). Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та додатку до нього, кількість робочих днів у квітні місяці 2016 року становила 21 день, у травні місяці 2016 року 19 днів, у червні місяці 2016 року 20 днів, у липні місяці 2016 року 21 день, у серпні місяці 2016 року 22 дні, у вересні місяці 2016 року 22 дні, у жовтні місяці 2016 року 20 днів, у листопаді місяці 22 дні. Розмір середньоденної заробітної плати становить 142,95 грн. (5718,17 грн./40 днів). Кількість робочих днів за період з 21.06.2016 року по день винесення рішення суду складає 114 днів. Таким чином, відповідно до проведених судом розрахунків, середній заробіток [PERSON], за час вимушеного прогулу склав 16296,30 грн. (за період 21.06.2016 року по 01.12.2016 року включно та складається з 114 днів х 142,95 грн.). Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн. підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, суд, вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивачки вона зазнала моральних страждань, що призвели до приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації. Тому виходячиіз засад виваженості, розумності, справедливості, суд вважає, що моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 5000 грн., які на підставі ст. 237-1 КЗпП слід стягнути з відповідача [PERSON] сільської ради Біляївського району Одеської області за рахунок коштів місцевого бюджету. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачка при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved