Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивачка звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини та оформлення всіх пов'язаних з перетинанням державного кордону України документів без згоди батька, посилаючись на те, що раніше вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого в них є неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. 25 жовтня 2005 року шлюб між сторонами був розірваний, після чого малолітня дитина залишилась мешкати разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні. Разом з тим, після розірвання шлюбу відповідач вихованням дитини не займається, добровільно матеріальну допомогу не надає, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини та не цікавиться її життям, у зв'язку з чим усі питання щодо виховання дитини позивачка вирішує самостійно. При цьому для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення позивачка має можливість вивезти дитину за кордон до родичів, забезпечуючи відповідний належний рівень оздоровлення та проживання. Крім того, враховуючи ситуацію на сході України, а саме в Луганській області, на території якої тривалий час проводиться антитерористична операція, у разі загострення ситуації, для збереження життя дитини необхідно буде негайно виїхати за межі України, але позивачка, не маючи на це згоди відповідача, який не бажає надати відповідну нотаріально посвідчену заяву, позбавлена цієї можливості. А тому в поданому позові позивачка просить суд надати дозвіл на виготовлення усіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів на неповнолітню дитину та на тимчасовий виїзд її неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], - за межі державного кордону України без згоди відповідача. До початку розгляду справи по суті позивачка шляхом подання письмової заяви позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її неповнолітньої дитині [PERSON] без згоди батька [PERSON] до досягнення шістнадцятирічного віку. Справу просила розглянути без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився двічі, хоча належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - Служби у справах дітей Попаснянської районної державної адміністрації - в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом із наданих позивачкою доказів було встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них є малолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 25 жовтня 2005 року шлюб між сторонами був розірваний, після чого малолітня дитина залишилась мешкати разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні. Вищезазначені обставини підтверджуються письмовими доказами на а.с.4-11. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним або обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст.10 цієї Конвенції держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Також суд зазначає, що відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. А у відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.Крім того, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд.Порядок виїзду за кордон дітей громадян України, визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3858-XII, Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», додатком 4 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. №152 із відповідними змінами, тощо. Так, правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання держаного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 07.05.2014 року №152 (із змінами) визначено, що паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Пунктом 22 цього Порядку передбачений перелік документів, які подаються особою для оформлення паспорта для виїзду за кордон. При цьому, пунктом 23 цього Порядку передбачено, що у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у пункті 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію; оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Таким чином, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства України, судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин відповідач самоусунувся від виховання своїх двох малолітніх дітей, добровільно матеріальну допомогу на їх утримання не надає, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дітей та не цікавиться їх життям, у зв'язку з чим усі питання щодо виховання дітей позивачка вирішує самостійно. Крім того, судом враховується й те, що на території Попаснянського району Луганської області тривалий час проводиться антитерористична операція, при цьому починаючи з 22 липня 2014 року та до теперішнього часу Попасна неодноразово була підвергнута артилерійським обстрілам, що створює потенційну небезпеку для життя і здоров'я мешканців міста, виключає нормальні умови для життя і розвитку дітей та суттєво шкодить їх психіці. Таким чином судом встановлено, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме їх фізичному, духовному та моральному розвитку, при цьому отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивачки немає можливості, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.33 Конституції України, ст.ст.3,9,10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст.7,159 СК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»,

Outcome: approved