Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що згідно до рішення виконавчого комітету Чигиринської міської ради № 308 від 13.09.1982 року їй було надано земельну ділянку площею 600кв.м для будівництва індивідуального будинку за адресою: [ADDRESS] та укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності. Районний архітектор надав їй дозвіл [NUMBER] на право здійснення будівництва житлового будинку. На підставі рішення виконавчого комітету Чигиринської міської ради № 2-39 від 27.01.1993 року їй було дозволено узаконити раніше добудовану до житлового будинку кочегарку. Нею було збудовано житловий будинок та проведено технічну інвентаризацію, відповідно до якої приміщення прибудови (літера а2) віднесено до самочинного будівництва. Право власності на земельну ділянку нею оформлено, про що видано державний акт від 21.08.2000 року та здійснено державну реєстрацію речового права на нерухоме майно. Однак у зв`язку з тим, що будівництво завершено в 1992 році, а рішення виконкомом Чигиринської міської ради про узаконення самочинного будівництва прийнято 27.01.1993 року, на даний час неможливо здійснити державну реєстрацію права власності на майно через зміну законодавства. А тому вона просить визнати за нею право власності на самочинно збудовану прибудову до житлового будинку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що відповідно до проекту і дозволу на виконання будівельних робіт будинок був добудований, а згідно до рішення виконкому самобудову було узаконено. Вони зверталися до Чигиринської міської ради, але для того, щоб зареєструвати право власності на будинок, необхідно привести все у відповідність до закону. У зв`язку з цим просить визнати за позивачкою право власності на самочинно збудовану прибудову. Представник відповідача Скляр О.Г. позов визнала та пояснила суду, що вони не заперечують проти вимог позивачки, оскільки права та законні інтереси територіальної громади не порушуються і дійсно виникла необхідність визначити право власності на прибудову в судовому порядку, так як реєстраційна служба не може його зареєструвати на підставі рішення виконкому за 1993 рік. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як передбачено ч.3 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. А відповідно до ч.5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Разом з тим, як визначено п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Як встановлено судом і вбачається з рішення виконавчого комітету Чигиринської міської ради народних депутатів № 308 від 13.09.1982 року (а.с.8), позивачці було виділено земельну ділянку площею 600кв.м під будівництво індивідуального будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності (а.с.5), позивачці було надано право на безстрокове користування земельною ділянкою площею 600кв.м за адресою: [ADDRESS], на якій вона зобов`язалася побудувати житловий будинок з господарськими спорудами. Судячи з дозволу на право виконання будівельних робіт [NUMBER] (а.с.9), районним архітектором було надано позивачці дозвіл з 13.09.1982 року приступити до будівництва житлового будинку на вище вказаній земельній ділянці. Також судом встановлено та підтверджується рішенням виконавчого комітету Чигиринської міської ради народних депутатів № 2-39 від 27.01.1993 року (а.с.10), що позивачці було надано дозвіл на узаконення раніше добудованої до жилого будинку кочегарки та можливість в місячний термін отримати документацію у районного архітектора, чим вона не скористалася. Крім того ні позивачкою, ні її представником не надано суду доказів того, що вони зверталися до відповідних компетентних органів з метою вирішення даного питання у встановленому законом порядку. З показів представників сторін, даних в судовому засіданні, випливає, що позивачка та її представник зверталися до міської ради лише з приводу здійснення реєстрації права власності на вказане домоволодіння з врахуванням самочинно збудованої прибудови - кочегарки, що не входить до компетенції органу місцевого самоврядування. У відповідності до ч.2 ст.331 ЦК України, яку суд вважає можливим застосувати до даних правовідносин, оскільки права та обов`язки особи, яка здійснила самовільне будівництво щодо цього майна, продовжують існувати і після набрання чинності ЦК України 2003 року, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. А згідно до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку ставиться вимога про визнання права власності на кочегарку, яка є прибудовою до житлового будинку, розміщена на одній з ним земельній ділянці, тобто є приналежністю головної речі (будинку) і не являється самостійним нерухомим майном. Виходячи з цього, право власності на прибудову до будинку у вигляді кочегарки, як на окремий об`єкт, визнаватися не може. Таким чином, суд, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, вважає неможливим визнати за позивачкою право власності на самочинно збудовану кочегарку, щодо узаконення якої до того ж є рішення органу місцевого самоврядування, що свідчить про відсутність між сторонами спору про право. А тому у задоволенні даних позовних вимог суд вважає необхідним відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed