Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що з відповідачем вона зареєструвала шлюб 08.07.2016 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що сім'я розпалася та збережена не може бути. Після розірвання шлюбує своє прізвище просить залишити без змін. Крім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 25 % з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дня подачі позову до досягнення повноліття сином, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Судові витрати просить суд покласти на відповідача. Ухвалою суду від 21.09.2017 року позовну заяву: [PERSON] до [PERSON], про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та коштів на утримання,- залишено без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення коштів на утримання. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, але надала суду заяву з проханням про розгляд справи у її відсутності. В судове засідання відповідач не зявився, але, відповідно до заяви, яка є в справі, просить суд розглянути справу у його відсутності, з уточненими позовними вимогами згоден. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 08.07.2016 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є у справі. В період шлюбу у них народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є у справі. Сторони не проживають разом, спільно господарство не ведуть. - позивачка наполягає на розлученні, відповідач проти цього не заперечує, строк на примирення сторони не просять суд надати. При цьому, згідно ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів обєктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення для справи. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки суд вважає необхідним залишити без змін. Отже, суд вважає можливим розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 08.07.2016 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 46. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки суд вважає необхідним залишити без змін. Відповідно до ст.180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати сина до досягнення ним повноліття. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8\~ст. 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Отже, відповідно до зазначених норм, а також ст. 180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати сина до досягнення ним повноліття та забезпечити йому рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, позивачка має право на отримання від відповідача аліментів на утримання сина до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів законності, обєктивності, доцільності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з [PERSON], [INFO], який народився в м. Красний Луч Луганська області, на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 25 % з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 12.09.2017 року до досягнення повноліття сином, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Крім того, відповідно до ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved