Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться по [ADDRESS] . Посилається в позові на те, що вона є власником вказаної квартири на підставі Договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2012 року. В спірній квартирі також зареєстрований відповідач, інформація про зареєстрованих осіб міститься в єдиному державному демографічному реєстрі, до якого суд має особистий доступ. Відповідач не перебуває та ніколи не перебував у родинних стосунках з нею, є колишнім чоловіком її доньки. Відповідач не проживає в спірному житлі з січня 2016 року, документ, який підтверджує факт непроживання відповідача додається. За весь час непроживання відповідач не з`явився в спірному житлі та не виявив бажання щодо вселення в нього. При цьому, наявність реєстрації відповідача у спірному житлі позбавляє її, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним в повному обсязі. Крім того, повинна нести витрати, щодо сплати комунальних послуг з розрахунку, включаючи відповідача, що вводить її у зайві витрати. Також реєстрація відповідача в спірному житлі позбавляє можливості оформити субсидію. У зв`язку з наведеним вище, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2012, право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 38690931 від 03.04.2019, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У матеріалах справи міститься акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 24.01.2019, який складений та підписаний мешканцями будинку (сусідами) - [PERSON] та [PERSON] , засвідчений майстром т/д № 3 - [PERSON] та завірений печаткою Житловою-експлуатаційною дільницею № [NUMBER] , яким зазначається, що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: [ADDRESS] з січня 2016 року по теперішній час. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. За правилами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач на підтвердження своїх вимог надала суду копію акту про не проживання особи у житловому приміщенні від 24.01.2019 року, складений двома особами (вказані як сусіди), з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає понад 1 рік (а.с. 14). Зазначений акт підписаний двома особами (сусідами): [PERSON] та [PERSON] , засвідчений майстром т/д № 3 - [PERSON] та завірений печаткою Житловою-експлуатаційною дільницею № [NUMBER] . Разом з тим, акт не містить підпису уповноваженої особи комунального підприємства, що обслуговує будинок [ADDRESS] . Суд оцінює такий єдиний доказ критично, оскільки з нього не вбачається, яким чином 24.01.2019 року було встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі саме понад 1 рік, та факт не користування ним квартирою. Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік позивачем суду не надано. Суд вважає, що акт від 24.01.2019 як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed