Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що від спільного шлюбу вони з відповідачем мають дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, що мало місце за рішенням суду від 10.03.2017, дитина залишилася проживати з нею. Весь цей час відповідач сплачував їй кошти на утримання дитини, але не добровільно, лише на її вимогу. У грудні 2020 сплату коштів припинив взагалі. В зв`язку з цим вона просить стягувати з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання доньки у розмірі 3000 грн., але не менш від прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття від дня пред`явлення позовної заяви до суду. В судовому засіданні позивачка свої вимоги уточнила та просила стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 01.03.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в судовому засіданні уточнені вимоги [PERSON] визнав. Проти сплати аліментів у частковому співвідношенні не заперечив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги пов`язані з сімейними правовідносинами і підлягають до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 10.03.2017. Від шлюбу вони мають дитину доньку [PERSON] , [INFO] , яка з часу розлучення сторін проживає з матір`ю. Позивачка посилається на те, що [PERSON] сплачував аліменти на доньку, але не добровільно, а останнім часом кошти взагалі припинив надавати, а тому вона бажає стягувати з нього кошти на утримання дитини в примусовому порядку. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України\~встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно із ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Законом України № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до ч. 2 ст.\~182\~СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, приймаючи до уваги обставини, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх спільної дитини в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця. Аліменти підлягають стягненню до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 01.03.2020, оскільки сторонами визнається той факт, що [PERSON] \~сплачував аліменти до\~вказаної дати. Також суд\~вважає необхідним\~при ухваленні\~рішення стягнути\~з відповідача\~на користь\~держави судовий\~збір,\~оскільки позивачка\~звільнена від\~його сплати\~при зверненні\~до суду. На підставі\~вищенаведеного,\~

Outcome: approved