Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що на підставі рішення суду від 23 червня 2011 року було підтверджено, що [PERSON] підпалив квартиру [ADDRESS], якого також було зобов'язано відшкодувати позивачці завдану шкоду. Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року в рамках виконавчого провадження в рахунок часткового відшкодування завданої відповідачем матеріальної шкоди 1/3 частка власності [PERSON] на вказану квартиру перейшла у власність у рівних частках [PERSON] та [PERSON] З грудня 2012 року відповідач у вказаній квартирі не мешкає, комунальні платежі не сплачує, речей його у квартирі немає. У теперішній час відповідач мешкає за іншою адресою. У добровільному порядку відповідач не бажає виписуватись із вказаної квартири, що спричиняє перешкоди позивачці у користуванні вказаною власністю, а також підвергає загрозі життя мешканців спірної квартири та майно, що там знаходиться, оскільки позивачка у травні 2013 року розпочала ремонт у належній їй квартирі. На підставі переліченого просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS] із зняттям відповідача з реєстрації з вказаної адреси. У подальшому позивачка уточнила позовні вимоги, посилаючись на те, що спільне проживання із відповідачем у [ADDRESS] неможливе, внаслідок протиправної поведінки [PERSON] Таким чином позивачці, як власнику зазначеної квартири, відповідач завдає незручностей, бо чинить перешкоди у користуванні належною їй власністю. З огляду на перелічене просила суд виселити відповідача з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, наполягаючи на задоволенні поданого нею позову. Представник позивачки, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], підтримуючи позицію [PERSON], пояснила, що із відповідачем позивачка розлучилась у 2010 році після того, як той підпалив спільну квартиру, підіймав руку на неї. У подальшому [PERSON] ухилявся від виконання рішення суду по виплаті завданої пожежею шкоди. Внаслідок цього на підставі судового рішення [PERSON] було позбавлено права власності на [ADDRESS]. До теперішнього часу він чинить перешкоди у користуванні вказаною квартирою, не сплачує за неї комунальні платежі, більше року у вказані квартирі він не мешкає. Просила задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність за присутності його представника, [PERSON] При цьому вказував, що не визнає заявлені до нього [PERSON] позовні вимоги, бо він до травня 2013 року мешкав за вказаною адресою, та в нього немає іншого житла. Представник відповідача, [PERSON], яка діє на підставі договору, у судовому засіданні заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, посилалась на те, що [PERSON] на законних підставах набув право користування [ADDRESS], тому вимоги [PERSON] є незаконними. До того ж рішенням суду [PERSON] було вселено у спірне житлове приміщення. З травня 2013 року відповідач не мешкав у зазначеній квартирі, тому що розглядалась справа в суді за позовом про його вселення, оскільки у квартирі були замінені замки на дверях. Таким чином позивачка чинить перешкоди для [PERSON] для його вселення у спірну квартиру. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа, [PERSON], підтримуючи повністю позов [PERSON], зазначала, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] Вказувала, що відповідач декілька разів зобов'язувався покинути спірну квартиру, однак своїх обіцянок не виконав. Внаслідок таких дій відповідача, вона разом із малолітньою дитиною змушена знімати квартиру, щоб десь мешкати, бо у [ADDRESS] відповідач не дає змоги проживати, не дає можливості робити ремонт, не сплачує за квартиру. Близька року потому відповідач добровільно покинув спірну квартиру та у теперішній час мешкає за іншою адресою. Досі він не повернув залишок боргу за рішенням суду. Підтвердила, що мати зверталась в міліцію внаслідок неправомірних дій [PERSON] Просила суд задовольнити позов [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням розгляд справи провести за його відсутності, при цьому повністю підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги. Вислухавши учасників процесу, що з'явились, заслухавши свідка, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. [PERSON] та [PERSON] є співвласниками на праві спільної сумісної власності 2/3 частки [ADDRESS] за свідоцтвом від 8 липня 1994 року про право власності на житло [NUMBER] внаслідок приватизації, що було зареєстровано Маріупольським БТІ від 1 вересня 1994 року, реєстр № [NUMBER] (а. с. 58). Суд також встановив, що рішенням суду від 23 червня 2011 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] та [PERSON] кожній по 32048,80 грн. в рахунок відшкодування завданої за вини відповідача матеріальної та моральної шкоди внаслідок пожежі від 19 листопада 2009 року (а. с. 5-6, 7). Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року було встановлено спосіб та порядок виконання рішення суду від 23 червня 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] суми боргу в розмірі 32134,30 грн. кожній шляхом передачі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право власності на 1/3 частини [ADDRESS], що належала [PERSON], в рахунок часткового погашення заборгованості, а залишок боргу в сумі 14400,60 грн. у подальшому примусово утримувати з пенсії [PERSON] (а. с. 64-65). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON], кожна з них, є також власниками 1/6 частки [ADDRESS] на праві спільної часткової власності за свідоцтвами від 19 листопада 2012 року про придбання майна з прилюдних торгів внаслідок того, що торги не відбулись, посвідчених приватним нотаріусом, Скалун Р. В., реєстри № 2626 та № 2627, що підтверджується витягами про державну реєстрацію від 24 грудня 2012 року Маріупольського БТІ та копією зазначеного свідоцтва (а. с. 8, 59). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Таким чином право відповідача користуватися спірним жилим приміщенням є похідним від його права власності, як колишнього власника вказаного житла. Однак з 24 грудня 2012 року [PERSON] був позбавлений права власності на [ADDRESS]. До видів речових прав на чуже майно за ст. 395 ЦК віднесено, крім іншого, право користування, яке за ст. 402 ЦК може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду, що за своїм змістом на підставі ст. 403 ЦК визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Положення, закріплені у ч. 1 ст. 405 ЦК полягають у тому, що встановлюються в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. З свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 4 січня 2010 року Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, актовий запис № 1 від 4 січня 2010 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а. с. 9). Стаття 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За змістом ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 36 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. На підставі ч. 2 ст. 104 та ч. 1 ст. 114 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. Розглядом вказаної справи суд встановив, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] не мешкав разом ані з позивачкою, ані зі своєю донькою, [PERSON] До того ж в судовому засіданні відповідач та його представник не довели факт постійного проживання, або ведення спільного господарства [PERSON] разом із [PERSON] З наведеного суд дійшов того, що [PERSON] не є членом родини [PERSON], співвласника [ADDRESS], внаслідок розірвання шлюбу між сторонами, тому між ними були припинені взаємні сімейні права та обов'язки. Відповідно до відповіді Орджонікідзевського РВ в місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 11 січня 2014 року вбачається, що в [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а. с. 21). З акту від 2 листопада 2013 року, складеного у присутності сусідів представниками ККП «КК «Східна», вбачається, що [PERSON] у спірній квартирі не мешкає з січня 2013 року (а. с. 10). Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, вказувала, що мешкає на першому поверсі під квартирою [ADDRESS], яка підтвердила, що [PERSON] з 2013 року не бачила у будинку. Також зазначила, що [PERSON] постійно сварився із [PERSON] Після пожежі у спірній квартирі [PERSON] деякий час мешкав, приводив туди своїх знайомих, де вони розпивали спиртні напої, внаслідок чого періодично підтоплював її квартиру водою. Оскільки квартира була у нежилому стані, то свідок не заперечувала, що [PERSON] в травні 2013 року розпочала там ремонт. Факт утримання квартири [ADDRESS] позивачкою, як власником, підтверджується наданими [PERSON] копіями квитанцій по щомісячній сплаті комунальних платежів за користування вказаною квартирою та по придбанню будівельних матеріалів і обладнання (а. с. 45-56, 57, 72). За постановою суду від 30 травня 2013 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (насильство у родині), внаслідок чого на відповідача було накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 85 грн. (а. с. 33). Відповідно до ст. ст. 382, 383 ЦК квартира є об'єктом права власності, яку власник має право використовувати для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого. За ст. 321 ЦК та ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут (право користування) може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 15 січня 2014 року [PERSON] було вселено у [ADDRESS] (а. с. 30-31). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції від 15 січня 2014 року було залишено без змін (а. с. 67-70). Зазначеними судовими рішеннями було встановлення відсутність підстав для застосування положень ч. 2 ст. 405 ЦК, бо відповідач був поза його волею позбавлений права користування спірною квартирою. Відповідно до положень ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. При цьому до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК, за якою до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Таким чином [PERSON] не можна віднести до родини [PERSON] також й відповідно до положень ст. ст. 64, 156 ЖК. При цьому в ст. 156 ЖК зазначено, що припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням. Натомість суд зазначає, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Тому спірні правовідносини між власником житла, [PERSON], та колишнім власником та членом сім'ї позивача, [PERSON], повинні вирішуватись положеннями закону, закріпленими у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не положеннями, що містяться у ст. 156 ЖК України. При цьому посилання [PERSON] на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 107 ЖК суд відхиляє, бо вони не мають під собою правового підґрунтя. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що [PERSON] не є членом родини позивачки, не веде з нею спільне господарство, не мешкає разом із нею, припинивши з нею сімейні стосунки. Суд також дійшов того, що відповідач чинить перешкоди [PERSON] у володінні належною їй квартирою, будучи зареєстрованим у [ADDRESS], не сплачуючи за користування нею комунальні платежі та робить неможливим спільне проживання сторін у вказаній квартирі. При цьому [PERSON], співвласник [ADDRESS], також наполягала на задоволенні позову. Внаслідок того, що право власності [PERSON] є непорушним, у здійсненні якого вона не може бути обмежена, тому суд вважає, що право власності позивачки підлягає захисту відповідно до ст. 391 ЦК України. Таким чином суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS], оскільки останній заважає володіти та користуватися належною власністю [PERSON] На підставі того, що у судовому засіданні був встановлений факт втрати відповідачем права на користування [ADDRESS], то вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Натомість суд вважає такими, що не підлягають застосуванню, положення ст. ст. 116, 157 ЖК України, на які посилались позивач та її представник. Так за ст. 157 ЖК членів сім'ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, що провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, якою визначено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Положення ст. ст. 116, 157 ЖК не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] фактично не мешкає у спірній квартирі, та спірні правовідносини регулюються положеннями ЦК, що визначають режим захисту права власності. Оскільки в судовому засіданні було доведено факт того, що [PERSON] не мешкає у [ADDRESS], тому вимоги про його виселення без надання іншого житлового приміщення є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд вважає за необхідне в рахунок відшкодування судових витрат стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог у розмірі 114,70 грн.

Outcome: partial