Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивачка звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 127 339,50 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 03.10.2013 року між Іпотечним центром в м. Києві та Київській обл. Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було укладено договір про обслуговування коштів для будівництва доступного житла № 292, відповідно до якого відповідачкою, яка є її матір'ю, планувалось придбати у власність квартиру за адресою [ADDRESS] загальною орієнтованою вартістю 354 705,00 грн. Оскільки відповідачка сплатила лише 2 490,00 грн., а більше коштів не мала, між ними було досягнуто домовленість про оплату нею (позивачкою) всієї недостатньої суми з подальшим поверненням відповідачкою половини суми боргу, оскільки вона, як позичальник, мала стати в мабутньому співвласницею квартири у розмірі ? її частки. Відповідно до домовленості з відповідачкою кошти було перераховано нею на банківський рахунок [PERSON] чотирма переказами на оплату вартості всієї квартири на загальну суму 254 679 грн. Також згідно домовленості з відповідачкою право власності на інвестовану квартиру було зареєстроване по ? частці за кожною з них. Проте станом на 01.08.2016 року грошові кошти [PERSON] повернуто не було. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на їх надуманість та безпідставність. Суд, вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 жовтня 2013 року між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було укладено Договір № 292 про обслуговування коштів для будівництва (придбання) доступного житла, відповідно до умов якого об'єктом фінансування житла [PERSON], як уповноваженого представника сім'ї, що складається з неї та її дочки [PERSON], являється однокімнатна квартира за будівельною адресою [ADDRESS] загальною вартістю 354 705 грн., з якої: державна підтримка відповідачці з урахуванням двох осіб, як членів сім'ї, надається у розмірі 100 026 грн. та частка грошових коштів [PERSON] необхідних для будівництва жила за державної підтримки становить 254 679 грн., сума винагороди за обслуговування коштів складає 2 482,94 грн. (а.с. 8-12). Між сторонами у справі та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» 27.11.2013 року було укладено Договір № 15-2711/2013-1 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно умов якого позивачка та відповідачка зобов'язувались передати фінансовій компанії в управління (довірчу власність) грошові кошти з метою отримання у власність вищевказаної квартири, що є об'єктом інвестування (а.с. 13-20). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.05.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.05.2015 року позивачка являється власником ? частки квартири [ADDRESS] (а.с. 28, 29). За заявленими вимогами позивачка просить стягнути з відповідачки половину сплачених нею коштів для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] у розмірі 127 339,50 грн., посилаючись на укладений з [PERSON] усний договір позики. В судовому засіданні відповідачка визнала факт оплати позивачкою вартості квартири відповідно наданих суду квитанцій на загальну суму 254 679 грн. (а.с. 22-24), при цьому пояснила, що спірні кошти вона від [PERSON] у позику не отримувала, будь яких домовленостей з позивачкою про повернення їй половини коштів за оплату вартості квартири не було, таких зобов'язань вона на себе ніколи не брала, тому гроші повертати не повинна, квартиру отримували з метою, щоб її донька - позивачка мала своє житло. Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що письмовий договір між сторонами про надання грошових коштів у позику не укладався, факт укладення такого договору відповідачкою заперечується, спірні кошти [PERSON] не отримувала та були перераховані для інвестування будівництва нерухомого майна - квартири за відповідно укладеними правочинами, у тому числі договором про участь у фонді фінансування будівництва, у якому позивачка є стороною договору. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). За викладених обставин позивачкою суду не надано доказів про укладення з відповідачкою договору позики, отримання останньою коштів у заявленому розмірі, не доведено існування домовленості, погодження та наявності істотних умов такого договору, до спірних правовідносин не може бути застосоване вид зобов'язання, що випливає з договору позики та регулюється відповідними нормами закону стосовно даного правочину, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає, оскільки заявлені вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Outcome: dismissed