Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поновлення її на посаді молодшої сестри пансіонату при Медичному реабілітаційному центрі «Кремінці» МВС України; скасування наказу №131 від 30 серпня 2013 р. про звільнення її з 31.08.2013 р. з посади молодшої медичної сестри пансіонату в зв'язку із закінченням строку трудового договору; стягнення: заробітної плати за час вимушеного прогулу; моральної шкоди в розмірі 300 000 грн.; не донарахованої частини заробітної плати в розмірі 34 410 грн. у зв'язку з переведенням на пів ставки; грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 1 447 грн.; визнання заяви від 12.08.2013 р. про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри 0.75.ставки пансіонату недійсною; визнання наказу МВС України №576 від 12.06.2013 р. «Про організаційні зміни у МВС» таким, що втратив чинність відносно позивачки; стягнення: 52 650 грн. доплати до посадових окладів у розмірі 25%; 42 120 грн. надбавки за шкідливі умови праці в розмірі 10% та надбавки за складність і напруженість у роботі у розмірі 10%; 21 060 грн. доплати за прибирання туалетів та за використання в роботі дезинфікуючих розчинів у розмірі 10%; 56 160 грн. виплати за роботу в нічний час; 56 160 грн. доплати за роботу в святкові дні; 22 402 грн. 64 коп. інфляційних збитків від суми 34 410 грн. як недораховану заробітну плату у зв'язку із незаконним переведенням на пів ставки; 210 600 грн. середнього заробітку за час затримки заробітної плати (невиплати в повному обсязі); скасування наказу №122-К від 12.08.2013 р. про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри пансіонату; визнання недійсним запису в трудовій книжці про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри; зобов'язання внести відомості в трудову книжку про визнання недійсним запису про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри. Позивачка обгрунтовує позовні вимоги тим, що вона з 2000 р. працювала у відповідача. Згідно наказу №2 від 17.01.2001 р. прийнята на посаду палатної молодшої сестри. Наказом №122-К від 12.08.2013 р. вона перепризначена на посаду молодшої медичної сестри пансіонату Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» МВС України. Наказом №131 від 30 серпня 2013 р. позивачка з 31.08.2013 р. звільнена з посади молодшої медичної сестри пансіонату в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст.36 п.2 КЗпП). Позивачка вважає звільнення незаконним і необгрунтованим. Вона вказує, що між нею та відповідачем строковий трудовий договір не укладався. Позивачка працювала на посаді молодшої медичної сестри пансіонату на підставі безстрокового трудового договору. Тому звільнення із займаної посади в зв'язку із закінченням строку трудового договору є незаконним. За час роботи позивачки відповідач неодноразово порушував її трудові права. При звільненні їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 24 дні. З 2003 р. по 2008 р. в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП відповідач переводив позивачку на 0.5 ставки, не повідомляючи її про це. При зменшенні розміру ставки обсяг роботи та робочого часу не зменшувалися. Через це відповідач незаконно не сплатив їй 34 410 грн. Неправомірними діями відповідач завдав позивачці моральну шкоду, яку вона оцінила у розмірі 300 000 грн. Весь час після звільнення позивачка та її сім'я перебували в стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне становище. Позивачці було дуже боляче не тільки фізично, а й через те, що після багатьох років бездоганної роботи з нею поступили так несправедливо. Моральна атмосфера в сім'ї різко погіршилася. Вона втратила вплив і повагу не тільки серед своїх колег по колишній роботі, а й серед членів своєї родини. Внаслідок зменшення посадової ставки їй не вистачало заробітної плати на продукти, одяг, вона вимушена була звертатися за допомогою до своїх дітей. У позивачки погіршився стан здоров'я, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває у пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, морально переживає, емоційно перенапружується, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. За час вимушеного прогулу відповідач зобов'язаний їй виплатити заробітну плату виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 1 809 грн. Позивачка також зазначає, що відповідно до наказу МВС України №576 від 12.06.2013 р. «Про організаційні зміни у МВС» було скасовано штат та скорочено всі 96 посад, в тому числі 57 одиниць. На виконання наказу МВС України, відповідач видав наказ №99 від 25.06.2013 р., згідно якого зобов'язано всіх працівників попередити про проведення реорганізації. З наказом було ознайомлено всіх працівників під розписку. 27.08.2013 р. під тиском і під диктовку працівників відповідача її заставили написати заяву заднім числом про перепризначення з 12.08.2013 р. на посаду молодшої медичної сестри 0.75 ставки пансіонату, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий. Позивачку звільнили з 31.08.2013 р. в зв'язку із закінченням терміну дії трудового договору. Позивачці за час роботи не виплачувалася доплата у розмірі 25% згідно постанови КМ України від 11.08.1995 р. №648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських регіонах». Грошові кошти їй виплачували нижче мінімальної заробітної плати, не проводили індексацію та надбавку за шкідливі умови праці в розмірі 10%, надбавку за складність та напруженість у роботі в розмірі 10%, доплат за прибирання туалетів та за використання в роботі дезинфікуючих розчинів у розмірі 10%, виплат за роботу в нічний час, доплат за роботу в святкові дні. В зв'язку з цим згідно ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачка вказує, що підстави перепризначення на посаду в законодавстві не має і такий запис став підставою її звільнення, тому такий запис у трудовій книжці є незаконним. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Вона пояснила, що 25 червня 2013 р. на зборах колективу було попереджено про скорочення. 27 серпня під диктовку вона написала заяву про перепризначення на посаду з 12 серпня. З наказом про своє звільнення вона ознайомлена і трудову книжку одержала. При звільненні їй не виплатили компенсацію за 24 дні відпустки. Під час роботи позивачку повідомляли про переведення на 0.5 ставки, але не письмово. Позивачка також писала заяви про переведення на 0.5 ставки, зокрема у 2013 р. Позивачка просить задоволити позов. У поданих запереченнях на позов відповідач зазначив, що позивачку звільнили з роботи законно. Відповідно до наказу МВС України №576 від 12.06.2013 р. «Про організаційні зміни у МВС» було скасовано штат та скорочено всі 96 посад. Наказом відповідача №99 від 25.06.2013 р. зобов'язано всіх працівників попередити про проведення реорганізації. 12.08.2013 р. позивачка за власним бажанням написала заяву про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри пансіонату, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий. Вказана заява була зареєстрована. На підставі заяви позивачки відповідач 12.08.2013 р. видав наказ №122 про призначення її на посаду. 30.08.2013 р. в зв'язку із закінченням строку трудового договору було видано наказ про звільнення позивачки з посади відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Відповідач вважає, що позивачка не довела заподіяння їй моральної шкоди. З 2003 р. по 2008 р. здійснювалися переводи працівників на 0.5 ставки через нестачу коштів. При переведеннях позивачка виконувала роботу пропорційно до розміру ставки і не виконувала повну місячну норму. Переведення позивачки на 0.5 ставки проводилося також за її заявою. Невиплачену компенсацію за невикористану відпустку позивачці виплачено. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Представник пояснив, що позивачці виплачувалась доплата за роботу в населеному пункті, якому надано статус гірського, а також за шкідливі умови праці, які проводилися з 2009 р. з часу атестації робочих місць. Представник ствердив, що оплата нічних і святкових проводилися згідно табелів обліку робочого часу, а прибирання туалетів і використання дезинфікуючих розчинів і є тими самими шкідливими умовами праці. Представник вважає, що заяву про перепризначення позивачка писала в той же день, який вказаний у заяві, постільки така дата збігається з датою реєстрації заяви та датою виданого наказу. Представник просить відмовити в позові. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі і стверджуються записами в трудовій книжці (т.1, а.с.19-23) та наказі (т.1, а.с.12), встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 17.01.2001 р. до 31.08.2013 р. на посаді молодшої медичної сестри пансіонату. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі і стверджуються записами в наказі від 12.06.2013 р. (т.1, а.с.217), встановлено, що у відповідача було скасовано штат і скорочено всі 96 посад. На підставі цього наказу 25.06.2013 р. відповідач видав наказ про попередження всіх працівників про майбутнє звільнення (т.1, а.с.233). З названим наказом позивачка була ознайомлена 25.06.2013 р., що стверджується її підписом (т.1, а.с.234). 12.08.2013 р. позивачка подала відповідачу заяву про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий (т.1, а.с.236). 12.08.2013 р. відповідач видав наказ про призначення позивачку з 12.08.2013 р. молодшою медичною сестрою пансіонату, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий (т.1, а.с.238-240). Наказом №131-К від 30.08.2013 р. позивачку звільнено з посади молодшої медичної сестри пансіонату в зв'язку із закінченням строку трудового договору (т.1, а.с.241). Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно правил ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Правила ч.1 ст.492 КЗпП України передбачають, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Положення ч.2 ст.40 КЗпП України визначають, що звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу. Досліджені докази дають підстави зробити висновок, що 12 червня 2013 р. уповноваженим органом було прийнято рішення про проведення змін у відповідача в організації виробництва і праці. Про наступне звільнення позивачка була персонально повідомлена. До звільнення позивачка подала відповідачу заяву про переведення її на роботу в пансіонат, який працює сезонно. По закінченні сезону відповідач звільнив позивачку з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору. Тому дії відповідача по звільненню позивачки відповідають вимогам наведених норм і позов про поновлення на роботі та пов'язані з ним вимоги задоволенню не підлягають: про скасування наказу №131 від 30 серпня 2013 р. про звільнення її з 31.08.2013 р. з посади молодшої медичної сестри пансіонату в зв'язку із закінченням строку трудового договору; визнання недійсною заяви від 12.08.2013 р. про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри 0.75.ставки пансіонату; визнання наказу МВС України №576 від 12.06.2013 р. «Про організаційні зміни у МВС» таким, що втратив чинність відносно позивачки; скасування наказу №122-К від 12.08.2013 р. про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри пансіонату; визнання недійсним запису в трудовій книжці про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри; зобов'язання внести відомості в трудову книжку про визнання недійсним запису про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри. Суд вважає непереконливими твердження позивачки про дату написання заяви про перепризначення на посаду і про вчинення на неї тиску при написанні заяви. Позивачка була повідомлена про наступне звільнення і ефективність якогось тиску в такій ситуації малоймовірна. Твердження позивачки про дату написання заяви не узгоджуються з датою реєстрації заяви та датою наказу про призначення на посаду (т.1, а.с.236, 237, 238) і такі твердження не спростовують висновок про те, що до запланованого звільнення позивачка подала заяву про перевід. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі і стверджуються записами в наказі та довідці (т.1, а.с.74, 75), встановлено, що при звільненні позивачці не виплачено всю компенсацію за невикористану відпустку. Таку виплату проведено лише 31.10.2013 р., тому вимога про стягнення 1 447 грн. компенсації за невикористану щорічну відпустку не підлягає задоволенню. Відповідно до правил ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплати середній заробіток за 44 дні, що складе 2 952 грн. 86 коп., з врахуванням розміру середньоденного заробітку (44?81.90 грн.) (т.2, а.с.144-145). Записами в наказах встановлено, що протягом 2003-2006 років позивачку переводили на 0.5 ставки. без дотримання вимог ст.32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці (т.2, а.с.66-75). В зв'язку з цим протягом встановленого строку повідомлення позивачці слід доплатити половину посадового окладу і такі виплати підлягають компенсації. Розмір заробітної плати до повного окладу складе 2 039 грн. 24 коп. і стверджується записами у відомості (т.2, а.с.142). Розмір компенсації такої заробітної плати складе 2 682 грн. 28 коп. і стверджується розрахунком (т.2, а.с.143). Інші переведення на 0.5 ставки здійснювалися з дотриманням вимог законодавства про працю або за ініціативою позивачки. Щодо вимог позивачки про стягнення 52 650 грн. доплати до посадових окладів у розмірі 25% ; 42 120 грн. надбавки за шкідливі умови праці в розмірі 10 % та надбавки за складність і напруженість у роботі в розмірі 10%; 21 060 грн. доплати за прибирання туалетів та за використання в роботі дезінфікуючих розчинів у розмірі 10%; 56 160 грн. виплати за роботу в нічний час; 56 160 грн. доплати за роботу в святкові дні, то такі не доведені позивачкою і не можуть бути задоволені. Розміри належних позивачці заробітних плат наведені у розрахункових (т.1, а.с.112-121), відповідних довідках (т.2, а.с.2-15), з яких вбачається, що позивачці виплачували гірські, нічні, надбавки, святкові, індексацію, шкідливість. Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу № 308/519 від 05.10.2005 р. «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Згідно протоколу (т.2, а.с.16), така атестація проведена у відповідача лише 12.10.2009 р. Тому доплата за шкідливість проводилась після 2009 р. Недоведеність наведених вимог стверджується і поясненнями представника відповідача та показаннями свідка [PERSON] про те, що розділені позивачкою вимоги про надбавку за шкідливі умови праці, доплата за прибирання туалетів та за використання в роботі дезінфікуючих розчинів стосуються доплати за шкідливість. Позивачка також не довела, що відповідач порушив вимоги ст.95 КЗпП України. Вона не довела, що при виконанні місячної норми праці її заробітна плата була нижчою мінімальної. Тому вимога про стягнення 210 600 грн. середнього заробітку за час затримки заробітної плати (невиплати в повному обсязі) також не підлягає задоволенню, позаяк невиплата в повному обсязі заробітної плати стосується лише доплати до повного окладу за період неповідомлення позивачки не пізніш ніж два місяці про переводи на 0.5 ставки і така заробітна плата компенсована. Не довела позивачка і заподіяння їй моральної шкоди. Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте передбачених підстав відшкодування моральної шкоди позивачка не довела. Внаслідок невчасної виплати їй компенсації за невикористану відпустку позивачка мала певні переживання, які не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. А до переведень на 0.5 ставки позивачка взагалі відносилась байдуже, постільки порушила це питання лише в зв'язку із звільненням. З відповідача слід стягнути несплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст.32, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушеннями строків їх виплати» та

Outcome: approved