Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

позивачка звернулася до відповідача з даним позовом. В судове засідання позивачка не з'явилася, звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала, а справу просила розглядати без її участі. Не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Як вбачається із позовних вимог, з відповідачем [PERSON] позивачка проживала в шлюбі з 1991 по 2001 роки. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області № 2-1219 від 28.11.2001 року шлюб між ними було ррозрвано. Після розірвання шлюбу з 2004 року позивачка проживала окремо у житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок із господарськими спорудами та земельною ділянкою площею 1877 кв.м. був подарований їй згідно договору дарування від 08.10.2004р. Наприкінці 2011 року колишній чоловік [PERSON] завірив позивачку, що він переосмислив свою поведінку та запевнив її у тому, що більше ніколи не буде ображати, застосовувати фізичну силу щодо неї, не буде зловживати спиртними напоями та працевлаштується. Після цього відповідач поселився у належному їй житловому будинку та був зареєстрований у ньому, однак про свої обіцянки забув. Із 2012 року проживання з відповідачем в одному будинку стало неможливим, оскільки він зловживає спиртними напоями, створює конфлікти, сварки, висловлює погрози на її адресу, вчиняє насильницькі дії та нищить належне їй майно, ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, не приймає участі в утриманні будинку. З приводу його протиправних дій позивачка неодноразово зверталась в міліцію та до органу місцевого самоврядування. Його неодноразово попереджували про недопустимість такої поведінки та притягували до адміністративної відповідальності, однак він на це ніяким чином не реагує, продовжує вчиняти протиправні дії, на прохання позивачки добровільно виселитись із домогосподарства не відреагував. Тому просила суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача з належного їй житлового будинку та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, а саме через орган реєстрації місця проживання було отримано повідомлення, що відповідач значиться зареєстрованим в с. Вербовець Косівського району Івано-Франківської області, по даній адресі відповідачу направлена судова повістка, яка повернулась з відміткою, що за зазначеною адресою відповідач не проживає - відповідно до вимог ч.5 п.4 ст. 74 ЦПК України - у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою(за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованому у встановленому порядку), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Тому суд вважає можливим розглянути справу по суті та винести по справі заочне рішення і позивач проти цього не заперечує. Представник третьої особи: Косівського районного сектору ДМС України в Івано-Франківській в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою в якій не заперечив проти позовної заяви та просив розглядати справу участі представника. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.02.2012р. серії [NUMBER] (а.с. 18), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 03.02.2012р., про що зроблено актовий запис № 2. Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 16), вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування №2296 від 08.10.2004о. на праві приватної власності належить будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] З копії договору дарування від 28.10.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Ромовською О.В., вбачається, що [PERSON] прийняла у дар житловий будинок в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 1877 кв.м. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином у відповідності до вищевказаних норм закону, житловий будинок, з якого позивачка просить виселити відповідача та зняти з реєстраційного обліку належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Згідно ст.ст. 9, 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Як убачається зі змісту ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивачкою доведено, що співжиття разом із відповідачем є неможливим, оскільки він постійно порушує правила співжиття, вчиняє антигромадянську поведінку, її неодноразові неодноразові скарги до Косівського РВ УМВС на підставі яких відповідача попереджували про недопустимість такої поведінки та притягали до адміністративної відповідальності (а.с. 7-15) виявилися безрезультатними. Також суд бере до уваги стан здоров'я позивачка, враховуючи те, що антигромадська поведінка відповідача могла призвести до такого її стану, який підтверджується копіями медичних документів, які долучені до матеріалів позову. Таким чином вимога позиваки про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на зазначене, зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема на підставі рішення суду про виселення особи з житлового приміщення. Таким чином рішення суду про виселення є саме по собі достатньої правовою підставою для зняття з реєстраційного обліку осіб, яких виселено. На підставі наведеного, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 9, 109, 116 ЖК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 316-317, 319, 368, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116 ЖК України, ст. 182, 386 та

Outcome: approved