Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житлом посилаючись на те, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім позивача, у вказаному будинку зареєстровані та проживає її чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] та онук - [PERSON] . Крім того, в будинку за [ADDRESS] , який належить позивачу зареєтрована [PERSON] , яка вже довгий час не проживає у вказаному будинку, її місцезнаходження позивачу невідоме. Факт реєстрації відповідачки у належному їй будинку створює незручності, оскільки позивачу телефонують з банків, де відповідачка бере кредити та погрожують, що заберуть будинок. Оскільки відповідачка не проживає за місцем своєї реєстрації, позивач просить визнати її такою, що втратила право на користування цим житлом. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на веб-сайті «Судова влада» 05.08.2020 року (а.с.58). За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, від якого надійшла заява, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду, який не з`явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16.05.2006 року (а.с.4). Як вбачається з витягу погосподарської книги №22 Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, голова домогосподарства в [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.18). Відповідно до акту обстеження Рівнянської сілської ради від 14.11.2019 року встановлено, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] , разом з нею проживають: [PERSON] , [PERSON] - син, [PERSON] - онук, з 2019р. навчається в Кропивницькому університеті та регулярно приїздить до бабусі, яка є опікуном. [PERSON] також належить домоволодіння в [ADDRESS] , в якому зареєстрована [PERSON] - дочка та [PERSON] - онучка, але з 2014 року [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають (а.с.5). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, позивач як власник житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм належним майном на свій розсуд, і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав, а відповідач в свою чергу порушує право позивача. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19, яка є обов`язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже суд встановив, що позивачка бажає визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з тим, що позивачка позбавлена права вільно, на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, що є порушенням її права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку близько шести років ( з 2014 року), із заявами до поліції, що їй чинять перешкоди в користуванні спірним будинком не зверталася. Отже, судом встановлено, що відповідачка, яка доводиться дочкою позивачки у житловому будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, близько шести років (з 2014 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації близько шести років суду не повідомила, із заявами до поліції, що їй чинять перешкоди в користуванні житлом не зверталася. Судом не встановлено обставин, щоб позивачка створювала перешкоди у проживанні відповідача. Як встановлено, відповідач з 2014 року в зазначеному домоволодінні не проживає, зі своєю матір`ю [PERSON] не спілкується, місце проживання відповідача не відоме, а тому суд приходить до висновку про відсутність поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує останню у розпорядженні належним їй будинком. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved