Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Разом з ним до дня його смерті проживала дружина [PERSON] , мати позивачки, яка померла [INFO] . За життя її батьки спільно набули садибу [ADDRESS] , що складається з житлового будинку, надвірних будівель та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка була зареєстрована за [PERSON] . Таким чином, зі смертю матері відкрилася спадщина на частину зазначеної садиби. За життя [PERSON] заповіту не складала. Позивачка, її сестра [PERSON] та брати [PERSON] і [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом на майно померлої. З метою прийняття спадщини матері позивачка звернулася до Лебединської державної нотаріальної контори, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мотивовану тим, що відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна [PERSON] . Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] набули у шлюбі і вони мали право на це нерухоме майно в рівних частинах, але садиба була зареєстрована лише за [PERSON] , то позивачка просить встановити факт належності [PERSON] Ѕ частини зазначеної садиби та визнати за нею право власності на цю частку майна в порядку спадкування за законом. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, наведених в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що після смерті [PERSON] крім [PERSON] та її матері залишилися також інші спадкоємці, а саме вона та її брати [PERSON] й [PERSON] , його діти від першого шлюбу. Садиба, розташована по [ADDRESS] , яка залишилася після смерті батька, належала йому особисто, бо була набута ним в порядку спадкування, що доводиться довідкою Маловисторопської сільської ради, яка наявна в матеріалах справи. Тому вона не погоджується з вимогами [PERSON] про встановлення факту належності Ѕ частини даного майна померлій [PERSON] , а відповідно і з вимогами про визнання за позивачкою права власності на це спірне майно. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в ході судового розгляду надавала свої пояснення про те, що вимоги [PERSON] вважає обґрунтованими. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] до суду також не з`явилися, причину неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належними чином. Представниця Лебединської міської ради в судовому засіданні просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав, що з 2013 по кінець 2020 він працював на посаді сільського голови Маловисторопської сільської ради. На даний час працює старостою відповідного старостинського округу. Чи належало коли небудь спірне господарство Маловисторопському радгоспу-технікуму він не знає. [PERSON] в будинку по [ADDRESS] проживав постійно. Знає, що принаймні з 1990 року за вказаною адресою проживала [PERSON] та їх діти. Перший шлюб у [PERSON] був з [PERSON] , але вони прожили начебто недовго, потім розлучились і [PERSON] здається надавалася квартира для проживання. Не може сказати чи було майно у [PERSON] , бо цього не знає. На його думку особистого майна вона не мала. Сільська рада реєстрацією господарств не займалася. Щодо набуття права власності громадяни не зобов`язані були ставити сільську раду до відома, а лише повідомляли відомості щодо прописки «реєстрації місця проживання». Заслухавши представницю позивачки, відповідачку, представницю Лебединської міської ради, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що між сторонами склалися цивільні правовідносини, позовні вимоги обґрунтовані частково і підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.07.1979 року Маловисторопською сільською радою був зареєстрований шлюб між батьками позивачки, громадянами [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), що доводиться свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 7). На час його смерті з ним разом проживала дружина [PERSON] , по [ADDRESS] , що стверджується довідкою (т. 1 а.с. 8). [INFO] померла і сама [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 9). На час смерті остання проживала за вказаною адресою одна (т. 1 а.с. 10). Зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина, яку бажає прийняти позивачка. [PERSON] зазначає, що до складу спадщини матері входить Ѕ частина садиби, розташованої по [ADDRESS] , оскільки набута нею спільно з [PERSON] за час їх шлюбу. Однак, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна спадкодавцеві, так як садиба була зареєстрована лише за одним із подружжя - [PERSON] . З цих підстав виникла необхідність встановити факт належності [PERSON] Ѕ частини вказаного нерухомого майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, що змусило її звернутися до суду. Разом з цим [PERSON] просить також визнати за нею право власності на вказану частку спірного майна в порядку спадкування за законом. Окрім наведених обставин судом також встановлено, що [PERSON] до шлюбу з [PERSON] був одружений у першому шлюбі з [PERSON] , з якою розлучився 18.07.1977 (т. 1 а.с. 79). У даному шлюбі вони мали 3-х спільних дітей: доньку [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), відповідачку по справі (т. 1 а.с. 57, 58), та синів [PERSON] й [PERSON] . У другому шлюбі [PERSON] взяв дружину [PERSON] з трьома нерідними дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також у них народилася спільна донька [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), позивачка по справі (т. 1 а.с. 12, 13). Таким чином, судом встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] яка пережила чоловіка, але невдовзі померла, та діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу [PERSON] за життя відмовилася від прийняття своєї частки у спадщині чоловіка на корить доньки [PERSON] (т. 1 а.с. 136), а [PERSON] та [PERSON] відмовилися на користь своєї рідної сестри - [PERSON] (т. 1 а.с. 138, 139). Позивачка та відповідачка прийняли спадщину батька згідно заяв (т. 1 а.с. 135, 137). Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] та діти померлої від першого шлюбу донька [PERSON] , яка відмовилася від належної їй частки у спадщині матері на користь позивачки (т. 1 а.с. 147), сини [PERSON] й [PERSON] , які з заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк до нотаріуса не зверталися. Позивачка прийняла спадщину матері згідно заяви (т. 1 а.с. 146). Заперечуючи проти вимог [PERSON] , [PERSON] посилається на те, що будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою по [ADDRESS] не можна вважати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] . Ухвалюючи рішення, суд не погоджується з такими запереченнями відповідачки, знаходить частково обґрунтованими вимоги [PERSON] та при ухваленні рішення враховує наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п.п. 4.12 п. 4 глава 10 роздіу ІІ). При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (п.п. 4.14 п. 4 глава 10 роздіу ІІ Порядку від 22.02.2012 № 296/5). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.п. 4.15 п. 4 глава 10 роздіу ІІ Порядку від 22.02.2012 № 296/5). Відповідно до ст. 46\~Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріуси або\~посадова особа,\~яка вчиняє\~нотаріальні дії,\~має право\~витребовувати від\~фізичних та\~юридичних осіб\~відомості та\~документи,\~необхідні для\~вчинення нотаріальної\~дії. Відомості\~та документи,\~необхідні для\~вчинення нотаріальних\~дій,\~повинні бути\~подані в\~строк,\~визначений нотаріусом.\~Цей строк\~не може\~перевищувати одного\~місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Згідно з п. 2 ч. 1 ст 49\~Закону України\~«Про нотаріат»\~нотаріус або\~посадова особа,\~яка вчиняє\~нотаріальні дії,\~відмовляє у\~вчиненні нотаріальної\~дії,\~якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом встановлено, що позивачка, маючи право на спадщину матері, у визначеному законом порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак у цьому їй було відмовлено в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують належність спадкодавцеві спадкового майна (1/2 частини садиби по [ADDRESS] ). Матеріалами справи доводиться та не заперечується учасниками справи той факт, що садиба була документально оформлена та зареєстрована лише за [PERSON] і, як вказує [PERSON] , відсутність правовстановлюючих документів на ім`я [PERSON] пов`язано саме з цим фактом. Згідно із частиною 1\~статті 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1\~статті 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суд вважає\~об`єктивними доводи [PERSON] про те, що садиба по [ADDRESS] належала подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки такі її доводи відповідають фактичними обставинам справи. Так, відповідно до вимог 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що рішенням Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області № 12 від 20.02.2008 за [PERSON] визнано право власності на господарство, розташоване за вказаною адресою (т. 1 а.с. 16). 21.04.2008 він отримав свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно (т. 1 а.с. 14), до складу якого увійшли: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., сарай під літ. «Б»; літня кухня під літ. «В»; гараж під літ «Г»; вбиральня під літ. «Д»; погріб під літ. «п/г» та огорожа під № 1-2. Того ж дня було прийнято рішення про державну реєстрацію будинку з надвірними будівлями, що доводиться витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 15). Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2296 га, кадастровий № 5922985800:01:001:1265, що розташована за вказаною адресою, належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 745518, зареєстрованого 03.12.2009 за № 010962104090 (т. 1 а.с. 20). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] набув прав власності на зазначене майно з отриманням відповідних правовстановлюючих документів на нього та після проведення державної реєстрації права власності у 2008 та 2009 р.р. На той час він перебував у шлюбі з [PERSON] і судом не встановлено, що між ними укладалися які-небуть договори щодо перерозподілу даного майна, про визнання його особистим майном [PERSON] , тощо, а тому за законом дана садиба визнається об`єктом їх права спільної сумісної власності. Ухвалюючи рішення, суд не погоджується з запереченнями відповідачки про те, що садиба по [ADDRESS] належала виключно [PERSON] як така, що набута ним в порядку спадкування, і вказаний факт, на думку [PERSON] , у повній мірі доводиться довідкою Маловисторопської сільської ради № 129 від 28.02.2019 (т. 1 а.с. 56). Такі заперечення відповідачки суд вважає необ`єктивними, оскільки згадана довідка містить інформацію про те, що згідно погосподарських книг Маловисторопської сільської ради домогосподарство належало: [PERSON] , [INFO] з 1960 по 08.10.1976, до дня її смерті; [PERSON] , [INFO] з жовтня 1976 по березень 1981, до дня її смерті; [PERSON] , [INFO] з березня 1981 по 14.12.2016, до дня його смерті. Разом з цим даний доказ жодним чином не доводить факт спадкування [PERSON] будь-якого майна від певних осіб. Інші докази на підтвердження зазначеного факту в ході судового розгляду позивачкою надані не були. Також в матеріалах справи відсутні й докази того, що до прийняття рішенням Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області № 12 від 20.02.2008 (т. 1 а.с. 16) «Про встановлення права власності на господарство розташоване в с. М.Вистороп» право власності на садибу було за ким небуть встановлене відповідними правовстановлюючими документами. Тому суд вважає недоведеними обставини, на які посилається [PERSON] , як на підставу своїх заперечень проти заявлених вимог. Факт же набуття будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , за час їх шлюбу, підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи, про які суд зазначив у вищевикладеному, а також доводиться й матеріалами інвентаризаційної справи, яка була надана КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» для огляду в судовому засіданні. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~вимог п.\~5\~ч.\~2\~ст.\~293,\~ч.\~2\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає\~в порядку\~окремого провадження\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, суд вважає необхідним встановити факт належності [PERSON] Ѕ частини житлового будинку, Ѕ частини надвірних будівель та Ѕ частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по [ADDRESS] . Визначаючи частку майна, яка належала [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя (1/2 частина), суд виходить з положень ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, згідно яких вважається, що частки майна дружини та чоловіка (співвласників) є рівними. Не об`єктивними суд вважає й доводи [PERSON] про ненадання [PERSON] постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так, згідно з ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. З наведеного слідує, що законом не вимагається обов`язкового складання у письмовій формі відмови у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій у цьому було відмовлено, нотаріус зобов`язаний письмово викласти свої мотиви прийнятого рішення. Тому такі заперечення відповідачки судом не приймаються. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] , суд враховує, що положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII встановлено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Встановлено, що позивачка не змогла реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину внаслідок відсутності правовстановлюючих документів, що викликало необхідність встановити факт, який має юридичне значення. [PERSON] на свою користь судове рішення про встановлення факту належності [PERSON] Ѕ частини садиби, розташованої по [ADDRESS] , позивачка має можливість звернутися повторно до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з цим [PERSON] не вичерпала всі можливості вирішення питання щодо оформлення спадщини саме тією посадовою особою, на яку покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, якою згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про нотаріат» є нотаріус і з цих підстав суд вважає необхідним відмовити [PERSON] у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно [PERSON] . Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial