Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона перебувала у шлюбних відносинах із відповідачем, шлюб розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.04.2013. Від шлюбу мають двоє спільних дітей, [PERSON], який вже є повнолітнім та неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В даний час, вона має на меті організувати для своєї дитини відпочинок та профілактичне лікування за кордоном на морському узбережжі, спрямувати дитину на розвиток її історичних і культурних цінностей інших народів, підготовити дитину до свідомого життя у суспільстві. Однак, через відсутність будь-яких стосунків із батьком дитини [PERSON], не має можливості отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з нею, а тому вважає, що дії відповідача суперечать інтересам дитини, в результаті чого дитина позбавлена тих можливостей, про які вона вказала раніше. Вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, вона має право на отримання дозволу на виїзд за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу батька. Тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO] з України до Туреччини на період з 01.12.2017 по 31.01.2018 без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] в її супроводі. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, але надала письмову заяву, відповідно до якої просить суд задовольнити вимоги позивача в повному обсязі та розглядати справу без участі позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Згідно ухвали Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.4). Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи зі змісту ст. ст.1,3,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 19.09.2012 року № 868 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька при посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, оскільки відповідач не дає згоди на виїзд за кордон України його неповнолітнього сина [PERSON], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть йому можливість розвитку та відпочинку, буде здійснений в його інтересах, сприяти його всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкування з батьком, суд вважає за можливе надати неповнолітньому [PERSON], [INFO] дозвіл на виїзд з України до Туреччини на період з 01.12.2017 по 31.01.2018 без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved