Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] міської ради. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що в серпні 2004 р. відповідачка [PERSON] запропонувала їй купити квартиру [ADDRESS]. Вони домовилися про суму в 900 доларів США і що гроші позивачка передасть її матері [PERSON] Договір купівлі-продажу мав бути оформлений після приїзду відповідачки з Італії. Приблизно в останніх числах серпня 2004 р. позивачка передала [PERSON] 900 доларів США і вона не написала розписку, пояснивши, що після приїзду дочки все буде оформлено згідно закону. Через декілька днів [PERSON] звільнила квартиру і передала позивачці ключі від купленої квартири. Про продаж квартири знала і дочка [PERSON] [PERSON] Квартира була в занедбаному стані і позивачка протягом 2004-2005 років зробила капітальний ремонт. З початку 2005 р. позивачка постійно проживала в квартирі. В 2008 р. відповідачка приїхала з Італії, але уникала зустрічей з позивачкою і відмовлялася законним шляхом оформити договір купівлі-продажу. В лютому 2010 р. позивачці стало відомо, що [PERSON] звернулася в міліцію із заявою про самовільне зайняття квартири і виселення. По даному факту було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно позивачки. Позивачка сама звернулася до відповідачки через нотаріуса про укладання договору купівлі-продажу. Ще в 2014 р. сторони домовилися про всі істотні умови договору: позивачка заплатила 900 доларів США, інша сторона звільнила квартиру і передала ключі від квартири. Але відповідачі відмовляються від його нотаріального посвідчення. Тому позивачка просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] мівської ради. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Вона пояснила, що відповідачка [PERSON] після повернення в Україну відмовилася написати розписку про отримані гроші і сказала, що не буде виконувати домовленості. З іншою відповідачкою у позивачки не було домовленості, але та знала, що квартира продана. Позивачка просить задоволити позов. Відповідачка [PERSON], яка представляє також інтереси відповідачки [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала. Вона пояснила, що їй відомо від відповідачки [PERSON], що в 2004 р. була усна домовленість з позивачкою про подальшу продажу квартири. Але в звязку відсутності згоди двох співвласників договір не було укладено. Відповідачці відомо, що позивачка попросилась проживати в квартирі як квартирантка, бо не мала де проживати з дочкою після розлучення. Позивачка передала гроші за оренду квартири. Відповідачка просить відмовити в позові. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Записами в свідоцтві про право власності (а.с.6) та витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7), встановлено, що квартира [ADDRESS] міської ради на праві власності належить [PERSON] і [PERSON] Згідно записів у свідоцтві про шлюб (а.с.56), в звязку з одруженням [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Позивачка просить визнати дійсним договір купівлі-продажу названої квартири, постільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору в 2004 р. Законність своїх вимог позивачка обгрунтовує правилами ч.2 ст.220 ЦК України. Правила ч.2 ст.220 ЦК України передбачають, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до положень ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що правила ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, постільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно положень ст.657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу, що підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Тому відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 19.06.2013 р. в справі №6-49ц13). Відповідно до правил ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх судів України. З наведених підстав позов не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.657, 640 ч.3 (в ред.2004 р.) ЦК України та

Outcome: dismissed