Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що в період часу з 18.10.2011 р. по 16.01.2016 р. працювала у Комунальному підприємстві «Сумижитло» Сумської міської ради на посаді оператора колл-центру відділу роботи з населенням, відповідно наказу № 273-К від 18.10.2011 р. про прийняття на роботу. 16.01.2016 р. позивачка звільнилася з займаної посади оператора колл-центру відділу роботи з населенням за власним бажанням, відповідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 9-К від 16.01.2016 р. Однак, в день звільнення позивача 16.01.2016 р. відповідач не здійснив виплату належної суми, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Тому позивачка просить стягнути з КК «Сумижитло» СМР на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку на день звернення до суду в розмірі 20397,91 грн.; донарахувати суму середнього заробітку з дня подання позовної заяви до дня постановлення рішення судом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги уточнила та просила стягнути з КК «Сумижитло» СМР на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 16.01.2016 р. до 30.06.2016 р. в розмірі 25898,47 грн. Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справ, в судове засідання не зявився. Надав письмове заперечення проти позову в якому фактично зазначив, що дійсно має заборгованість перед позивачкою по розрахунку при звільненні, однак в задоволенні позову просив відмовити, оскільки позовні вимоги не визнає та вважає, що вина відповідача в затримці розрахунку при звільненні позивачки відсутня, але доказів, в підтвердження зазначених обставин, суду не надав. Перевіривши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що в період часу з 18.10.2011 р. по 16.01.2016 р. працювала у Комунальному підприємстві «Сумижитло» Сумської міської ради на посаді оператора колл-центру відділу роботи з населенням, відповідно наказу № 273-К від 18.10.2011 р. про прийняття на роботу. 16.01.2016 р. позивачка звільнилася з займаної посади оператора колл-центру відділу роботи з населенням за власним бажанням, відповідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 9-К від 16.01.2016 р. Як передбачено ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, в день звільнення позивача 16.01.2016 р. відповідач не здійснив виплату належної суми, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Отже, підприємство повинно виплатити позивачці заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 16.01.2016 р. по 30.06.2016 р. становить 25898,47 грн. Суд приходить до висновку, що доводи відповідача про відсутність його вини у не проведенні розрахунку при звільненні є необґрунтованими з наступних підстав. Згідно розяснень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», про те, що середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 2 липня 2014 року в справі № 6-76цс14, про те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Одже між сторонами склалися правовідносини, що виникають із укладення трудового договору, і регулюються нормами КЗпП України. Оскільки відповідач не виплачує позивачці належну до сплати суму заробітної плати та не здійснив розрахунок при звільненні, то вказана сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved