Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, який був уточнений та просить суд скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, Державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л., а також зобов`язати Державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л., видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Позивачка та її представник до судового засідання не з`явились, але представником позивача надана заява про проведення судового засідання без його участі, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явивсь, про час слухання справи повідомлений належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] , [INFO] та 21.12.2016 року зверталась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про вступ у спадщину, після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Також, до Шостої Одеської державної нотаріальної контори 01.11.2016 року з заявами про вступ у спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] , після смерті свого сина [PERSON] , померлого [INFO] . 06.10.2017 року Державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. винесені постанови вих. № 3502/02-31 та № 3504/02-31 про відмову у вчинення нотаріальних дій. Відповідно до яких відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлому [INFO] , з підставі того, що вказане майно знаходиться під арештом. 13.10.2017 року Державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. винесена постанова вих. № 3641/02-31 про відмову у вчинення нотаріальних дій. Відповідно до якої відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , які належала [PERSON] , померлому [INFO] . З підстав відмови у вчинення нотаріальних дій вбачається, що по спадковій справі № 501/2016р. до майна померлого [INFO] [PERSON] існує спір щодо спадкового майна та справа № 522/4015/17 знаходиться на розгляді у Приморському районному суді м. Одеси та спадкоємець [PERSON] не має можливості надати правовстановлюючи документи на спадкове майно, а також накладанням арешту на спадкове майно. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є постанова про відмову у вчинення нотаріальних дій Державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л., що на думку позивача є наявністю порушеного її права, та вона звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Згідно п. 4.17 Глави 10 наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Таким чином, суд вважає обґрунтованою, постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій Державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л., оскільки при її винесенні державний нотаріус виходив з того, що на спадкове майно накладений арешт, а також позивачкою не надані правовстановлюючи документи на спадкове майно. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також виходить з того, що позивачкою не надано жодних доказів того, щодо порушення її прав з боку відповідача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Таким чином, враховуючи вищевикладене, матеріали даної цивільної справи не містять переконливих доказів які вказували б про порушення прав, свобод та інтересів позивача, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed