Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просила визнати [PERSON], таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], та в якості виконання рішення суду просить зобов'язати СГІРФО Болградського РВ ГУМВС України в Одеської області зняти відповідача з реєстрації за вищезазначеною адресою. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], де зареєстроване місце проживання [PERSON], [INFO], проте він вже з 03.07.1991 року у вказаному домоволодінні не проживає, знайти його вона не може, він не дзвонить і не приїжджає, його точне місце перебування їй невідоме. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про слухання Відповідач, що був сповіщень належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з'явився, причини своєї неявки не повідомив, заяви про слухання справи за його відсутності не подавав, та не надав суду заперечень щодо предмету позову по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: - згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2014 року, [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] - продавці, від імені яких діє [PERSON] на підставі довіреності, та покупець [PERSON] домовилися про наступне: за цим договором представник продавців передає у власність покупця нерухоме майно -і квартиру, а покупець його приймає та сплачує обомовлену грощову суму. - згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №21617582 від 14.05.2014 року, позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; - згідно домової книги, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Судом достовірно встановлено, що позивачу [PERSON] належить право власності на квартиру, що розташована [ADDRESS], в якій зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON], що не є її родичем і який, починаючи з липня 1991року, не користується житлом без поважних причин, виїхав з нього, не повідомивши місця свого перебування. Причини відсутносі відповідача у спірномц будинку понад строки, встановлені законом, та про наявність домовленостей між сторонами про більш тривалий термін користування житлом, суду невідомо. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто, сервітутне право. Статтею 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік(члена сім'ї) або понад шість місяців (іншої особи), якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, в разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися до його житла, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік (шість місяців) у спірному житловому приміщенні. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд визнає її (особу) такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до діючого законодавсва України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Беручи до уваги те, що [PERSON] у будинку позивача без поважних причин не проживає більше шести місяців, не є її родичем, втратив добровільно право власності шляхом укладення договору купівлі-продажу свого домоволодіння, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позову є обгрунтованими і піждлягають задоволенню, оскільки відповідач дійсно втратив право на користування вищезазначеним житлом.

Outcome: approved