Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача, з яким в неї були партнерські, ділові стосунки, у зв'язку з веденням підприємницької діяльності, суму боргу - 2800000гр., що еквівалентно 350000 доларів США, за договором позики від 01.02.2012р., укладеним між позивачкою та відповідачем строком до 01.08.2012р. Після спливу строку повернення грошових коштів за вищевказаним договором, позивачка неодноразово нагадувала відповідачу про виконання зобов'язань щодо повернення суми боргу: і по телефону, і надсилаючи письмові вимоги на адресу відповідача. Однак, відповідач обмежувався обіцянками, а потім, став уникати зустрічі з позивачкою, на телефонні дзвінки не відповідав. Тобто, до теперішнього часу, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути позивачці суму позики, тому, вона змушена була звернутися з позовом до суду, в якому просить суд стягнути з відповідача суму позики. При цьому, позивачка відмовилася від стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми позики та стягнення суми судових витрат. В судовому засіданні позивачка підтвердила позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, а у зустрічному позові відповідача, просила відмовити. Адвокат позивачки [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.03.2013р., підтримала позовні вимоги [PERSON], посилаючись на положення ст.1049 ЦК України, а саме, на те, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідач проти позовних вимог позивачки заперечує, посилаючись на те, що укладений ним договір позики від 01.02.2012р. був безгрошовим, т.я. грошові кошти від позивачки він не отримував. Крім того, він підписав договір позики під психологічним тиском, бо позивачка погрожувала розповісти правоохоронним органам факти про його комерційну діяльність, оприлюднення яких потягло б за собою негативні наслідки для сім'ї відповідача. Тому, відповідач звернувся з зустрічним позовом, і у судовому засіданні, просив суд визнати договір позики, укладений з позивачкою 01.02.2012р. - недійсним. Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29.11.2012р., підтримала в судовому засіданні доводи відповідача та наполягала на визнанні договору позики недійсним, т.я. відповідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця, тому, згідно до вимог ст.215 ч.3 ЦК України, такий оспорюваний правочин визнається недійсним. Заслухавши позивачку та її адвоката, відповідача та його представника, свідків: [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в зустрічних вимогах відповідача слід відмовити, а позов позивачки є обгрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки підтверджений наступними доказами: 01.02.2012р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого, позикодавець [PERSON] передала позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 2800000гр., що еквівалентно 350000 доларів США, строком до 01.08.2012р. /а.с.8/. Відповідно до вимог ст.1046 та 1047 ЦК України, за договором позики, який укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/. Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлено договором. Як пояснила позивачка у судовому засіданні, після спливу строку повернення грошових коштів за вищевказаним договором, вона неодноразово нагадувала відповідачу про виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення суми боргу: і по телефону, і надсилаючи письмові вимоги на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією /а.с.9-10/, однак, відповідач обмежувався обіцянками, а потім, став уникати зустрічі з позивачкою, на телефонні дзвінки не відповідав. Згідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і відповідно до вимог ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства. Відповідач пояснив у судовому засіданні, що договір позики від 01.02.2012р. укладений з позивачкою був безгрошовим, т.я. грошові кошти від [PERSON] він не отримував. Крім того, він підписав договір позики під психологічним тиском, бо позивачка погрожувала розповісти правоохоронним органам факти про його комерційну діяльність, оприлюднення яких потягло б за собою негативні наслідки для сім'ї відповідача. Тому, відповідач та його представник наполягали на визнанні вищевказаного договору позики - недійсним, посилаючись на ст.1051 ЦК України, згідно вимог якої, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця. В судовому засіданні буди допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які були присутні 01.02.2012р. при підписанні договору позики між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] на суму 2800000гр., які пояснили в суді, що договір підписувався в кабінеті офісу [PERSON], де на столі лежали грошові кошти. При цьому, [PERSON] вів себе вільно, без примусу підписав договір, не заявляючи ні яких претензій, або незгоди. Свідки поставили свої підписи під договором та пішли. При самій передачі коштів, вони присутні не були. Тобто, судом встановлено, що договір позики від 01.02.2012р., укладений між позивачкою та відповідачем, відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: сторони мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення відповідача було вільним /що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON]/, правочин вчинений у встановленій законом письмовій формі, та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. У суду не має жодної підстави вважати, що договір не відповідав вимогам законодавства, т.я. відповідачем та його представником не було надано суду жодного підтвердження того, що відповідач звертався до правоохоронних органів з заявами про неправомірні дії позивачки відносно нього та членів його сім'ї, щодо погроз, шантажу, або психологічного тиску, спрямованих на укладення удаваних угод. Тобто, підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання вищевказаного договору позики недійсним, судом не встановлено. Тому, суд вважає вимоги позивачки законними, обгрунтованими і такими, що не суперечать представленим по справі доказам, а в зустрічних позовних вимогах відповідача слід відмовити, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків. Оскільки позивачка відмовилася від стягнення з відповідача суми, що складає 3% річних від простроченої суми позики та стягнення суми судових витрат, то ці грошові кошти не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved