Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивачка звернулася до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] на підставі витяга з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 листопада 2018 року, індексний номер витягу 146256357. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Торговицької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області від 20 грудня 2018 року за вих.№1234 виданої про те що за адресою [ADDRESS] зареєстровані (позивачка)- [PERSON] , та зареєстрований та не проживає (відповідач)- [PERSON] , з 2014 року. В свою чергу відповідач, який не проживає за даною адресою, втратив право на користування житловим будинком, внаслідок виїзду на постійне місце проживання у інше житлове приміщення за адресою: с. Ганнівка Новоархангельського району Кіровоградської області у 2014 році. Оскільки за вищевказаною адресою її батько-відповідач не проживає виникають проблеми зі сплати комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. Також вона не може розпорядитися своїм майном на продаж житлового будинку, та у зв`язку з реєстрацією відповідача у її будинку вона не може скористатись цим правом, а тому змушена звернутися до суду з позовом. Просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилась, але надійшла заява, щодо розгляду справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, судові витрати просила залишити за нею. (а.с. 44). Представник третьої особи - Торговицької сільської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про проведення розгляду справи без участі представника Торговицької сільської ради, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.28-34 ) Відповідач в судовому засіданні заперечив проти заявлених вимог, зазначив, що він переїхав у с. Ганівка доглядати хвору матір, будинок належить йому, він дозволив доньці після одруження проживати в тому будинку, при цьому відзив на позовну заяву не надавав, просив відмовити у позові в повному обсязі. Заслухавши відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини найму, користування житловим приміщенням, які регулюються нормами ЦК України, ЖК УРСР. Ч.1 ст. 71 ЖК Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ст. 150 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпорядитися цією власністю на свій розсуд, а саме: продати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 Кодексу. Члени сім`ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб`єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю. Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут). Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім`ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім`ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду(про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ст. 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК України). Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2018 року, індексний номер витягу 146256357 (а.с.13-15). Замовником виготовлення технічної документації на житловий будинок по [ADDRESS] є [PERSON] , паспорт виготовлено 11.10.2016 року. ( а.с. 17-19) Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2017 року, земельні ділянки за адресою [ADDRESS] належать [PERSON] ( а.с. 14,15). Згідно копії свідоцтва про шлюб від 30.09.2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] ( а.с. 16). Відповідно до довідок №1213, №1220 від 17.12.2018 року та від 20.12.2018 року, виданих виконавчим комітетом Торговицької сільської ради Новоархангельського району, вбачається, що разом з позивачем за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , який не проживає у вказаному будинку із 2014 року (а. с. 10-12). На підставі акту обстеження житлово-побутових умов сімї від 17 грудня 2018 року складеним комісією в складі сільського голови Кернера Ю.О., секретаря Терновенко Н.В., члена комісії нач. ВОСа [PERSON] , про те, що [PERSON] , зареєстрована та являється власником будинку в [ADDRESS] , зареєтрований але непроживає з квітня 2014 року по даний час [PERSON] [INFO] (а.с.12) На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім`ї, покладається обов`язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідача за місцем її реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідача у місці реєстрації. Таким чином, при розгляді справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача; відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад один рік; відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того судом з`ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Позивачка надала до суду, як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації, акт обстеження житлово-побутових умов сімї від 17 грудня 2018 року. Відповідач не проживає у спірному будинку з квітня 2014 року без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 72 ЖК УРСР втратив право на користування цим житлом. При цьому, відповідачем не надані докази поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації. Судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 3 ст. 12 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачка на законних підставах пред`явила позов до відповідача, який підлягає задоволення, необхідним захистом прав позивачки є визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Зважаючи на те, що на підставі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, однак такі вимоги позивачкою не заявлені, тому понесені витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, такі витрати суд залишає за позивачкою у зв`язку з поданою про це письмовою заявою. Підстав для допущення рішення до негайного виконання немає. На підставі викладеного,

Outcome: approved