Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що вона є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON], [INFO]. Зазначала, що як бабуся свого онука, вона постійно з ним їздила за кордон на відпочинок та оздоровлення. Цього року вони також з онуком мали намір поїхати на відпочинок та оздоровлення. Вона звернулася до зятя [PERSON] та просила надати дозвіл на виїзд дитини закордон у її супроводі, в результаті чого 24.04.2018 року нею було отримано заяву, із змісту якої вбачається, що він як батько свого сина та її онука, надав згоду на виїзд дитини за кордон у супроводі бабусі. Разом з тим її донька, вона ж матір [PERSON], ще минулого року виїхала за кордон, та не має можливості надати згоду на виїзд свого сина на відпочинок та оздоровлення у супроводі бабусі. Більше того вказувала, що вона останнім часом взагалі втратила із своєю донькою контакт, що фактично унеможливлює надання такого дозволу. На підставі вищевикладеного, просить суд, згідно уточнених позовних вимог, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з метою оздоровлення та відпочинку її онука [PERSON], [INFO] за межі України, а саме до Туреччини та Болгарії на період з 25.05.2018 року по 01.11.2018 року. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися. Від представника позивачки до суду надійшла заява, в якій просила суд позов задовольнити та справу слухати у їх відсутності. В судове засідання відповідачка не з'явилася, від не через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вказала, що вона позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти виїзду дитини за кордон у супроводі бабусі. Представник Органу опіки та піклування м. Чернівці в судове засідання не з'явилася. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. В задоволенні уточнених позовних вимог не заперечувала. Крім того, просила суд при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причину своєї неявки суду не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Так, в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Так, судом встановлено, що позивачка є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON], як бабуся свого онука, постійно з ним їздила за кордон на відпочинок та оздоровлення, що підтверджується відповідною заявою батьків про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с. 17). Разом з тим встановлено, що [PERSON] яка є матір'ю [PERSON], ще минулого року виїхала за кордон, та не має можливості надати згоду на виїзд свого сина на відпочинок та оздоровлення у супроводі бабусі. Крім того, батько дитини [PERSON], надав свою згоду на виїзд дитини за кордон, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 24 квітня 2018 року (а.с. 18). Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Як було встановлено судом, позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітньою дитиною [PERSON], який є її онуком, з метою його оздоровлення та загального розвитку до Туреччини або Болгарії, однак без нотаріально посвідченої згоди на це матері дитини, зробити цього не може. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: approved