Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з заявою про встановлення факту її проживання на території країни станом на 13 листопада 1991 року, мотивуючи своїх вимоги тим, що в період з 1 вересня 1989 року по 31 липня1994 року навчалася в Донецькому державному технічному університеті та з 18.09.1990р по 27.06.1994 року прописана та проживала в гуртожитку університету. Незважаючи на отримання паспорта, виданого 13.09.1994р. відділом внутрішніх справ м.Лермонтов Ставропольського краю РФ у звязку із укладання шлюбу та пропискою в м.Лермонтов,пр..Сонячний,7/91 Ставропольського краю РФ, вона продовжувала проживати без реєстрації та працювати на території України, а саме, з 23.12.1994р по 31.07.1998р. в ТОВ « Фарма-Імпекс» на посаді експедитора, з 02.01.2001р. по теперішній час в ПП « Юнона». 16.07.1996 року вона отримала громадянство Російської Федерації,відомості про це внесені в паспорт громадянина СРСР. З 1998 року прописана в м.Ровеньки, а з 06.03.2002 року їй дозволено постійне проживання в Україні та видана посвідка. Даний факт необхідний для отримання громадянства України. Заявниця та представник заінтересованої особи- управління Державної міграційної служби в Луганській області присутніми в суді не були, надали заяви з клопотанням про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши письмові докази, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав Згідно п. 5 ч. 2ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно дост. 256 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений уст. 273 ЦПКперелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Для встановлення факту належності до громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України); постійного проживання станом на 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом України «Про громадянство України»), Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для підтвердження належності до громадянства України, згідно з п. 1), 2) ч. 1 ст. З Закону України «Про громадянство України», в яких зазначено, що громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 також затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. З матеріалів справи встановлено, що в період з 1 вересня 1989 року по 31 липня1994 року Кобзєва ([PERSON]О.) навчалася в Донецькому державному технічному університеті та з 18.09.1990р по 27.06.1994 року була прописана на час навчання та проживала в гуртожитку університету за адресою м.Донецьк, пр..Ватутіна,36, тобто, тимчасово.(арк..спр.13,11-12) 27 липня 1991 року заявниця уклала шлюб з [PERSON], громадяниноми України, який був зареєстрований Лермонтовським РАГСом Ставропольського краю, після укладання якого заявниці було присвоєно прізвище [PERSON]. (арк..спр.14). Після завершення навчання в червні 1994 року заявниця повернулася до РФ , де з 13.09.1994р по 28.04.1998 року була прописана в м.Лермонтово Ставропольського краю РФ, про що свідчить штамп про прописку в паспорті заявниці, який вона отримала 13.09.1994 року ( серія ХП-ГН №695725) (арк. спр.7). В заяві [PERSON] стверджує про неможливість перевірки відміток в паспорті громадянина СРСР у з*язку із здачею його при отриманні нового паспорту громадянина СРСР зі зміною прізвища, однак, новий паспорт зі зміненим прізвищем був отриманий заявницею не у 1991 році після укладання шлюбу, а в вересні 1994 року після закінчення навчання, виписки з гуртожитку на території України і поверненням до місця проживання м.Лермонтово Ставропольського краю РФ, де в липні 1996 року отримала громадянство Російської Федерації на підставі ст.. 13. ч.1 Закону РРФСР від 28.11.1991 року « Про громадянство РРФСР» , згідно з яким «1. Громадянами РРФСР є всі громадяни колишнього СРСР, які постійно проживають на території РРФСР на день набрання чинності цим Законом, якщо протягом одного року після цього дня вони не заявлять про своє небажання перебувати в громадянстві РРФСР». Таким чином, при отриманні в 1994 році паспорту заявниця підтвердила факт свого постійного проживання на території Російської Федерації станом на листопад 1991 року. Заявниця в обгрунтування доводів постійного проживання на території України посилається на те, що вона продовжувала проживати без реєстрації та працювати на території України, а саме, з 23.12.1994р по 31.07.1998р. в ТОВ « Фарма-Імпекс» на посаді експедитора, в підтвердження чого надана копія трудової книжки, яка, між тим, ніким не завірена, відсутня печатка відділу кадрів комерчеської торгової фірми «Фарма-Імпекс» на титульному аркуші книжки. Інших доказів, які б підтверджували факт постійного проживання заявниця на території України до суду не надано. Крім того, вищезазначений Порядок визначає повноваження Державної міграційної служби України стосовно перевірки відповідності оформлення документів вимогам законодавства України з даних питань. З матеріалів справи вбачається, що на заяву заявника з питання оформлення набуття громадянства України компетентним суб'єктом владних повноважень надана відповідь із роз'ясненням щодо необхідних документів та процедури прийняття до громадянства.(арк..спр.20). У зв'язку із тим, що заявницею не виконано умов щодо прийняття до громадянства України, її документи не проходили відповідної процедури і заявниця не отримувала відмови компетентного суб'єкта владних повноважень з питань громадянства. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed