Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в редакції уточненої позовної заяви від 08.08.2016 року (т. 1 ас. 149-153), про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 28.02.2006 року та 28.05.2015 року відповідно, що були видані державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на імя [PERSON] після смерті [PERSON] та на імя [PERSON] після смерті [PERSON], припинення права власності [PERSON] на 3 / 4 частки земельної ділянки, площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/4 частку земельної ділянки, площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, а також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі та повернути їй з бюджету надлишкову сплачену нею суму судового збору у розмірі 967, 11 грв.. Позивачка зазначала, що 20.10.2004 року помер її батько [PERSON], при цьому після смерті останнього відкрилася спадщина на майно у вигляді земельної ділянки площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІУ-ДП № 122719, виданого Варварівською сільською радою народних депутатів Юрївського району 15.06.2001 року. Оскільки спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не залишив, то спадкування належного йому майна мало здійснюватися за законом, а відтак, спадкоємцями першої черги за законом стали його діти, а саме позивачка по справі [PERSON], її брат (син померлого) [PERSON], її мати (дружина померлого) [PERSON] та бабуся позивачки (матір померлого) [PERSON]. Згідно довідки Варварівської сільської ради № 1169 від 22.10.2015 року, станом на час смерті спадкодавця [PERSON] разом з ним за адресою с. Вербське вул. Вербова, 127 Юрївського району проживали його дружина [PERSON] та діти - син [PERSON] і донька [PERSON], якій на час смерті батька було повних тринадцять років. За таких обставин та на підставі ст. ст. 1262, 1268 ЦК України позивачка зазначала, що дружина спадкодавця [PERSON] та його діти [PERSON] і безпосередньо позивачка по справі [PERSON] фактично прийняли спадщину після померлого [PERSON], при цьому ні дружина померлого [PERSON], ні брат позивачки [PERSON], ні сама позивачка у шестимісячний строк, як передбачено ст. 1270 ЦК України, не подавали до Юрївської державної нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини. Отже, позивачці [PERSON], третім особам по справі [PERSON] та [PERSON], а також матері спадкодавця [PERSON], кожному окремо, як спадкоємцям першої черги за законом має належати по 1/4 частці спадкового майна, а саме земельної ділянки площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району. Між тим, державним нотаріусом Юрївської державної нотаріальної контори [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого 20.10.2004 року [PERSON] на усю вищезазначену земельну ділянку 28.02.2006 року було видано лише на імя спадкоємиці [PERSON], що на думку позивачки є незаконним , так як їй належало було видати свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 1/4 частку даної земельної ділянки. Спадкоємиця [PERSON] померла 23.04.2014 року та після її смерті відповідачка [PERSON], яка є рідною донькою померлої, успадкувала всю вищезазначену земельну ділянку замість 1/4 її частки, про що отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане 28.05.2015 року державним нотаріусом Юрївської держнотконтори [PERSON]. За викладених вище обставин позивачка змушена звернутися до суду та просила визнати вищевказані свідоцтва недійсними в частині посвідчення за [PERSON] після смерті [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] права на спадщину за законом на майно у вигляді 3/ 4 частки земельної ділянки, площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, припинити право власності [PERSON] на 3/ 4 частки спірної земельної ділянки та визнати за нею (позивачкою) право власності на 1/4 частку спірної земельної ділянки. В судовому засіданні позивачка [PERSON], заявлені позовні вимоги, в редакції уточненої позовної заяви від 08.08.2016 року, повністю підтримала. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнала, просила залишити такі без задоволення , у звязку зі спливом строку позовної давності, про що зазначила у наданих суду запереченнях на позов (т. 2 ас. 31-32). Представник третьої особи Юрївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області [PERSON], що залучені до участі у справі на підставі ухвали суду від 19.07.2016 року (т. 1 ас. 99-100), в судовому засіданні при розгляді справи покладалася на розсуд суду. Третя особа по справі на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON], що залучена до участі у справі на підставі ухвали суду від 19.07.2016 року (т. 1 ас. 95-96), в судовому засіданні проти заявлених вимог не заперечувала. Третя особа по справі на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON], що залучений до участі у справі на підставі ухвали суду від 19.07.2016 року (т. 1 ас. 95-96), в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду справи сповіщений належним чином, шляхом направлення судової повісти за зареєстрованим місцем проживання такого (т. 1 ас. 115, т. 2 ас. 43, 44, 45), при цьому в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином (ч. 5 ст. 174 ЦПК України). Третя особа по справі Юрївська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в судове засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутності , проти заявлених вимог не заперечували (т. 1 ас. 114). Третя особа по справ відділ Держгеокадастру в Юрївському районі Дніпропетровської області в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином (т. 2 ас. 41). Третя особа по справі Варварівська сільська рада Юрївського району Дніпропетровської області, що залучені до участі у справі на підставі ухвали суду від 19.07.2016 року (т. 1 ас. 97-98), в судове засідання не зявилися, надали суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності , проти заявлених вимог не заперечували (т. 2 ас. 42). Суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності не зявившихся вище перелічених третіх осіб по справі, проти чого присутні в судовому засіданні учасники процесу не заперечували. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], відповідачки [PERSON], третьої особи [PERSON], представника третьої особи Юрївської РДА [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного: - так, згідно копії свідоцтва про народження серії УІ-КИ № 262451 від 13.05.1991 року позивачка по справі [PERSON] народилася 15.04.1991 року та батьками останньої є: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (т. 1 ас. 8). Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-КИ № 649121 від 06.08.2015 року батько позивачки [PERSON] помер 20.10.2004 року (т. 1 ас. 16). Згідно довідки Варварівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області № 712 від 15.08.2016 року батько позивачки [PERSON] на момент смерті, а саме 20.10.2004 року, дійсно був зареєстрований і проживав в домоволодінні № 127 по вул. Вербова, с. Вербське Юрївського району Дніпропетровської області, при цьому на момент смерті з померлим в даному домоволодінні також були зареєстровані та проживали: дружина померлого [PERSON], [INFO], син померлого [PERSON], [INFO] та донька померлого (позивачка по справі) [PERSON], [INFO] (т. 2 ас. 47). Дані обставини також підтверджені в судовому засіданні довідкою Варварівської сільської ради № 708 від 12.08.2016 року (т. 2 ас. 21), копією витягів з особових рахунків по-господарської книги Варварівської сільської ради Юрївського району щодо осіб зареєстрованих та проживаючих в домоволодінні № 127 по вул. Вербовій с. Вербське Юрївського району (т. 2 ас. 22-24), довідкою Варварівської сільської ради Юрївського району № 650 від 11.08.2016 року про присвоєння домоволодінню, де були зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] номеру 127 та адреси - вул. Вербова с. Вербське, так як раніше дане домоволодіння обліковувалося по по-господарських книгах за особовими рахунками 45, 46, 54 (т. 2 ас. 25, 26), копією паспорта позивачки з відміткою про реєстрацію за адресою с. Вербське вул. Вербова, 127 Юрївського району (т. 1 ас. 7), копією паспорта [PERSON] з відміткою про реєстрацію за адресою вул. Вербова, 127 с. Вербське Юрївського району з 11.10.2001 року по 24.09.2015 року (т. 2 ас. 29-30). На час розгляду справи встановлено, що мати спадкодавця [PERSON] - [PERSON] (бабуся позивачки) померла 23.04.2014 року, про що в справі мається копія свідоцтва про смерть останньої серії І-КИ № 563600 від 25.04.2014 року (т. 1 ас. 101). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину крім випадків, встановлених ч. ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу, при цьому щодо осіб, які є частково дієздатними, неповністю дієздатними або недієздатними, а також щодо осіб, які обмежені у дієздатності, то вони вважаються такими, що прийняли спадщину незалежно від сумісного проживання зі спадкодавцем, крім випадків відмови від спадщини їх представників. За викладених вище обставин, враховуючи відомості викладені в довідці Варварівської сільської ради № 712 від 15.08.2016 року, про те, що на момент смерті з померлим спадкодавцем [PERSON] в одному будинку були зареєстрованими та проживали дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON], а також приймаючи інші вищеперелічені документи на підтвердження даного, що містяться в томі 2 на аркушах справи 21-25, суд знаходить, що саме вищевказані особи на підставі ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON]. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва а про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Зміна власника майна, що підлягає обовязковій державній реєстрації неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обовязковим коли обєктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обовязковій державній реєстрації. В судовому засіданні судом були досліджені матеріали спадкової справи до майна [PERSON], померлого 20.10.2004 року (т. 1 ас. 239-250, т. 2 ас. 1-8). З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася мати померлого [PERSON] (т. 1 ас. 240, т. 2 ас. 6), зазначаючи, що 20.10.2004 року помер її син, на день смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, при цьому спадщину вона приймає шляхом подання заяви після встановлення додаткового терміну Юрївським районним судом Дніпропетровської області та окрім неї, інших спадкоємців не має. 28.02.2006 року матері спадкодавця [PERSON] - [PERSON] за реєстровим № 113 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] на майно останнього , у цілій частці , у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ДП № 122719, виданим Варварівською сільською радою Юрївського району 15.06.2001 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 242 (т. 1 ас. 250, т. 2 ас. 7). На підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим № 113 від 28.02.2006 року на імя [PERSON] був оформлений Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 834489 від 24.10.2006 року, згідно якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5, 7662 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, з кадастровим номером земельної ділянки 1225980500:01:003:0035 (т. 1 ас. 229) та право власності останньої на спірну земельну ділянку також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18128183 від 24.02.2014 року (т. 1 ас. 227). Як зазначалося вище, [PERSON] померла 23.04.2014 року (т. 1 ас. 101). В судовому засіданні також були досліджені матеріали спадкової справи № 50/2014 до майна померлої 23.04.2014 року [PERSON] (бабусі позивачки) (т. 1 ас. 172-238). З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася донька померлої [PERSON] - [PERSON] (т. 1 ас. 176, 216), зазначаючи, що 23.04.2014 року померла її мати [PERSON], на день смерті якої залишилося спадкове майно, яке, в тому числі, складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5, 7662 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, яка належала померлій на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18128183 від 24.02.2014 року, виданого на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯА № 834489 від 24.10.2006 року, з кадастровим номером земельної ділянки 1225980500:01:003:0035, при цьому спадщину вона прийняла шляхом подання заяви у встановлений законом термін та окрім неї, інших спадкоємців за законом не має. В судовому засіданні встановлено, що саме 07.07.2015 року, а не 28.05.2015 року, як помилково зазначено позивачкою в позові, доньці спадкодавця [PERSON] - [PERSON] було видано додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] на майно останньої, у цілій частці, у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5, 7662 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯА № 834489, виданого 24.10.2006 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18128183 від 24.02.2014 року (т. 1 ас. 227, 229, 233), яке позивачка фактично і оспорює. При цьому, 28.05.2015 року відповідачці [PERSON] видано основне свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], однак на майно, що не є предметом даного спору ( т.1 ас.212, 213). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.04.2016 року, вбачається, що 11.04.2016 року позивачка [PERSON] звернулася до Юрївської держнотконтори стосовно оформлення спадщини після померлого батька [PERSON], однак , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено в звязку з тим, що свідоцтво про право на спадкове майно, яке належало померлому [PERSON] вже було видано, в цілій частині, на імя [PERSON] , при цьому в тексті постанови зазначено, що після смерті останньої ( [PERSON]Г.) її донька [PERSON] 28.05.2015 року оформила на себе спадкове майно (т. 1 ас. 10). На час видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом бабусі позивачки [PERSON], згідно якого остання успадкувала земельну ділянку після смерті свого сина [PERSON] , площею 5, 766 га діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, відповідно до п. 211 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлово будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Окрім того, п. 207 Інструкції визначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, за відсутності заяви від їх імені про відмову від спадщини. Відтак, нотаріус мав належним чином визначити коло спадкоємців за законом. Разом з тим, судом встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] нотаріус не встановив належним чином коло всіх спадкоємців за законом. Так, в матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON] відсутні будь які відомості з місця його проживання та про склад сімї останнього, при цьому нотаріус не витребував жодного документу щодо наявності неповнолітніх дітей у померлого, а також про коло осіб (склад сімї), які були зареєстрованими та на момент смерті проживали разом з померлим [PERSON]. Безпосередньо мати спадкодавця [PERSON] - [PERSON] приховала факт наявності у свого сина неповнолітніх дітей від шлюбу та дружини, зазначивши в заяві про прийняття спадщини, що окрім неї інших спадкоємців за законом не має. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, чинної на час розгляду справи, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Серед таких випадків можна назвати усунення особи від спадкування; недійсність заповіту; закликання до спадкування тієї черги спадкоємців за законом, які не мають на момент спадкування такого права; наявність спадкоємців, які мають переважне право на отримання спадщини (особи, що мають право на обовязкову частку, особи, що проживали однією сімєю зі спадкодавцем) та інші. Вказане кореспондується із п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, оскільки бабусею позивачки [PERSON] був прихований факт наявності після смерті її сина [PERSON], окрім неї, інших спадкоємців, а зокрема дітей та дружини померлого, а нотаріус належним чином не визначив коло спадкоємців за законом, суд вважає, що у звязку з видачею [PERSON] 28.02.2006 року свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON], у цілій частці, у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області, права позивачки на отримання спадщини, яка будучи неповнолітньою вважається такою, що прийняла спадщину, були порушені. За викладених вище обставин, враховуючи, що у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом бабусі позивачки [PERSON], в цілій частці, на майно померлого 20.10.2004 року [PERSON] були порушені права позивачки на отримання спадщини, вбачаються підстави для визнання такого свідоцтва частково недійсним. При цьому, інші вимоги позивачки, які є похідними від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.02.2006 року, частково недійсним і вирішення яких залежить саме від визнання такого свідоцтва частково недійсним також є обґрунтованими, оскільки всі в подальшому отримані документи на землю були видані на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке підлягає визнанню частково недійсним. Разом з тим, в судовому засіданні відповідачка [PERSON] просила залишити позовні вимоги без задоволення, вважаючи, що позивачкою пропущені строки для звернення до суду з відповідними вимогами. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Пунктом 26 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. В судовому засіданні при зясуванні вказаного питання позивачка [PERSON] пояснила, що на момент смерті батька їй виповнилося повних тринадцять років, при цьому про те, що спірну земельну ділянку на себе в 2006 році оформила її бабуся [PERSON] їй було достовірно відомо як до досягнення повноліття так і після нього (повних вісімнадцять років позивачці виповнилось 15 квітня 2009 року). Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За загальним же правилом перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, саме по собі досягнення повноліття не свідчить про початок перебігу позовної давності, оскільки для цього особа повинна довідатися або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на пояснення позивачки про те, що про оформлення спірної земельної ділянки бабусею на своє імя їй було відомо ще з 2006 року і після досягнення нею повноліття, суд вважає, що перебіг позовної давності стосовно вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.02.2006 року, виданого [PERSON] після смерті [PERSON] за реєстровим № 113, розпочався від дня досягнення позивачкою повноліття. Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого її бабусі [PERSON] 28.02.2006 року після смерті [PERSON], позивачка вказувала на те, що вона не знала про те, що ще будучи неповнолітньою прийняла спадщину після смерті батька, а дізналася про це тільки зараз. Суд дане до уваги не приймає, оскільки досягнувши повноліття з 2009 по 2016 рік позивачці ніщо обєктивно не перешкоджало дізнатися про свої права, якщо такі їй не були відомі шляхом звернення до фахівців у галузі права, нотаріальної контори, тощо. Незнання закону не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду при відсутності будь яких обєктивних перешкод дізнатися про свої права, оскільки не є обєктивно непереборною обставиною, яка не залежить від волевиявлення сторони та повязана з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що заважали звернутись до суду у межах встановленого строку. Посилання позивачки на те, що вона не мала змоги своєчасно звернутися до суду, оскільки з 2009 року у неї для цього не вистачало коштів суд оцінює критично з огляду на пояснення останньої про те, що з 2010 року вона працювала, при цьому отримувала заробітну плату, однак останню витрачала переважно на оплату за проживання в житлі яке винаймала. Суд зауважує, що факти незадовільного матеріального становища особи повинні бути не голослівними і мати документальне підтвердження. Натомість позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження її тяжкого матеріального становища, а зокрема про розмір отримуваної заробітної плати, розмір коштів, які остання була змушена сплачувати за житло, істотності частки таких коштів від розміру отримуваної нею заробітної плати, тощо. Незважаючи на вищевикладене, позивачка зазначила, що насправді до суду вона не зверталася тільки тому, що бабуся за життя обіцяла успадковану нею після смерті [PERSON] землю залишити брату позивачки [PERSON], з чим позивачка погоджувалася та чекала, що бабуся переоформить всю землю на брата, а відтак нікуди і не зверталася за захистом своїх прав. Суд вважає, що дана причина для поновлення пропущеного строку звернення до суду не є поважною, оскільки погоджуючись з тим, що бабуся оформить землю на брата позивачки [PERSON], сама позивачка фактично добровільно відмовилася від своїх майнових претензій на землю на користь брата і тому своєчасно до суду не зверталася, розпорядившись своїм правом на власний розсуд. Отже, позивачкою не наведено жодних доказів, що заслуговують на увагу на підтвердження поважності причин, по яким остання своєчасно не звернулася до суду за захистом своїх спадкових прав після смерті батька [PERSON] з 2009 по 2016 рік (сім років), а також не подала до нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на протязі семи років. Суд вважає, що позивачеві було відомо, або могло бути відомо про порушення своїх прав станом на 2009 рік та в подальшому , а відтак, останній мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності, однак, на протязі семи років він цього не зробив. Позивач, своєчасно не звернувшись до суду за захистом порушеного права, розпорядився своїм правом на власний розсуд та протягом 2009 - 2016 років не вчиняв жодних дій, направлених на отримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у судовій справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з вимогами щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим № 113 від 28.02.2006 року, яке було видано [PERSON] на майно померлого [PERSON] у вигляді земельної ділянки площею 5, 766 га, розташованої на території Варварівської сільської ради Юрївського району, а судом таких не встановлено, у визнанні такого частково недійсним необхідно відмовити за спливом строку позовної давності, при цьому, інші вимоги позивачки які, в свою чергу є похідними від даної вимоги, також підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed