Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зняття останнього з реєстрації як такого, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору про поділ майна від 08.02.2018р., укладеного між нею та відповідачем, посвідченого ПНХМНО Жовнір В.В. , за реєстровим № 567. Просила визнати [PERSON] таким що втратив право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , знявши останнього з реєстрації. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 04.02.20 року провадження в справі відкрито та розгляд призначений в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у зв`язку із наступним. 08.02.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір про поділ майна згідно до якого позивачка отримала у власність квартиру [ADDRESS] а відповідач два автомобілі та грошові кошти. Право власності [PERSON] зареєстровано за нею на підставі договору купівлі-продажу - 19.12.2013р. та на підставаі договору про поділ майна 08.02.2018 р. номер запису про право власності: 3941961. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.01.2020 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. З наданих суду документів вбачається, що право власності [PERSON] припинилося на підставі укладеного договору про поділ майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так судом встановлено, що [PERSON] правомірно набула у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В порядку ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Шлюб між сторонами розірвано рішення Ленінського р/с м. Харкова від 30.01.2020р. отже відповідач не є членом родини позивачки. Верховний Суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховний суд у справі №489/5668/16 провадження №61-7649св18 від 26.06.2018 р., за аналогічних обставин залишив в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про виселення, зазначивши, що до правовідносин про визначення права користування колишнього власника та членів його сім`ї, застосуванню підлягають ст.383, 391, 405 ЦК України у поєднанні зі ст. 150, 156 та ст. 64 ЖК України, прийшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї. Суд вважає що до спірних правовідносин слід застосовувати ст. 41 Конституції України як норму прямої дії , згідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Зазначене кореспондується із Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 11.09.1997 року, зокрема ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції. Згідно до вищезазначених норм Конституції України суд дійшов висновку що Відповідач, уклавши договір про розподіл майна вільно розпорядився своїм правом власності і не повинен створювати [PERSON] перешкоди в користуванні майном отриманим у власність. При цьому суд користується прямою нормою ст. 47 Конституції України де вказано що кожен має право на житло і не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Права [PERSON] як власника є порушеними та такими що підлягають захисту, а отже наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 47 Конституції України і визнання відповідача таким що втратив право на користування спірною квартирою. З відповідача на підставі вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved