Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, стягуваних з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 20 жовтня 2017 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дитини до повноліття у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з наступною\~індексацією відповідно\~до закону. На\~теперішній час\~відповідач працює\~та отримує\~заробітну плату,\~а також\~відповідач здоровий\~та на\~його утриманні\~інших непрацездатних\~або неповнолітніх\~осіб не\~має і\~з моменту\~ухвалення рішення\~про стягнення\~з відповідача\~аліментів його\~матеріальний стан\~не погіршився,\~однак матеріальний\~стан позивачки\~погіршився,\~оскільки позивачка\~ніякої соціальної\~допомоги на\~дитину не\~отримує,\~не працює\~та доходів\~не має. Крім того,\~позивачка посилається\~на те,\~що у\~зв`язку з\~досягненням дитиною\~шкільного віку\~виникла необхідність\~у придбанні\~більшої кількості\~речей,\~шкільного приладдя\~тощо,\~що призвело\~до суттєвого\~збільшення грошових\~витрат на\~утримання дитини.\~Також,\~позивачка посилається\~на те,\~що стан\~здоров`я дитини\~погіршився,\~внаслідок чого\~дитина перебуває\~на обліку\~у лікаря-невропатолога\~та потребує\~додаткового обстеження\~та лікування.Посилаючись на викладені обставини,\~а також\~на зміни в\~законодавстві в\~частині збільшення\~визначеного мінімального\~розміру аліментів\~на одну\~дитинупозивачка просила змінити розмір стягуваних на її користь аліментів на утримання дитини за рішенням суду та стягувати з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 грн., щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, її розгляд призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивачка не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій просила суд про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач надав суду відзив, згідно якого позовні вимоги позивачки не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що він з 2017 року по 2020 рік не працює та позивачкою не надано суду доказів за допомогою яких можна встановити матеріальне становище дитини, щомісячні грошові потреби дитини, які забезпечують її гармонійний розвиток, з урахуванням розміру доходів її матері, а також позичкою не обґрунтовано стягнення аліментів саме в розмірі 2500,00 грн. У зв`язку\~з неявкоюв судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню в повному обсязі і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батьків утримувати неповнолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року шлюб, зареєстрований 28 січня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с. 10), її батьками зазначені [PERSON] , позивачка по справі (а.с. 4, 5), яка у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11 липня 2017 року (а.с. 7) та [PERSON] , відповідач по справі (а.с. 68). За рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 30 жовтня 2017 року з [PERSON] , відповідача по справі, стягуються аліменти на користь позивачки на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подання позову, тобто з 02 червня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-9). Як вбачається з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1742 від 23 жовтня 2020 року, виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області, дитина проживає разом з матір`ю, позивачкою по справі (а.с. 12). Згідно довідки, виданої АРЦИЗЬКОЮ ЗАГАЛЬНООСВІТНЬОЮ ШКОЛОЮ I-III СТУПЕНІВ № 5 АРЦИЗЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ № 296 від 22 жовтня 2020 року, дитина [PERSON] є ученицею 3-А класу (а.с. 20). [PERSON] , позивачка по справі офіційно не працює з 31 січня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 15-17). Довідкою, виданої УПРАВЛІННЯМ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ АРЦИЗЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ № 440 від 23 жовтня 2020 року, [PERSON] , позивачка по справі, не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Арцизької райдержадміністрації по наданню соціальних послуг по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [PERSON] , позивачка по справі, починаючи з ІІ кварталу 2019 року не отримує доходи (а.с. 18). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків інформація про доходи [PERSON] , відповідача по справі, за період з І кварталу 2017 року по 4 квартал 2020 року відсутня (а.с. 64). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною другою\~статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За частинами першою та другою\~статті 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі\~статтею 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів , інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За положеннями статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно розсунень, що викладені у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Обов`язок доказування наявності обставин передбачених статтею 192 СК України покладається на позивачку відповідно до статті 81 ЦПК України. Проте, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачка не надала суду доказів про наявність обставин, з якими законодавець пов`язує можливість збільшення розміру аліментів, оскільки у випадках хвороби дитини, про що позивачкою надані суду довідки, витяги з амбулаторної карти, протоколи обстеження про те, що дитині встановлено діагнози: мінімальна мозкова дисфункція, нефропатія тощо (а.с. 22, 23, 24, 25, 26), ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати на лікування, тобто додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, стягнення яких передбачено ст. 185 СК України. Крім того, твердження позивачки про те, що вона несе витрати на навчання та розвиток дитини, не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки такі витрати також мають характер додаткових витрат, що є підставою для звернення до суду із позовом у порядку статті 185 СК України. Також, позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами зміни матеріального стану, як її, так і відповідача, оскільки твердження позивачки, що відповідач працює та отримує заробітну плату, а також що відповідач здоровий і на його утриманні інших непрацездатних або неповнолітніх осіб не має і з моменту ухвалення рішення про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан не погіршився, а також, що позивачка ніякої соціальної допомоги на дитину не отримує, не працює та доходів не має є припущенням позивачки, які могли б бути підставою для зміни визначеного судом розміру аліментів. Суд також зазначає, що посилання позивачки на зміни в державі, в законодавстві в частині збільшення визначеного мінімального розміру аліментів на одну дитину само по собі не може свідчити про зміну матеріального стану платника чи одержувача аліментів та не є підставою для зміни розміру аліментів, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 09 вересня 2020 року (а.с. 27), нарахування суми аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача здійснюється з врахуванням змін до законодавства, які передбачають, що мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку (ч.\~2\~ст. 182 СК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачкою не доведено, що від дня ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів змінився матеріальний стан платника або одержувача аліментів, або виникли інші обставини, що відіграють суттєву роль в житті позивачки, відповідача, що могло бути підставою для зміни визначеного розміру аліментів. Зміни закону, якими встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. При цьому, суд звертає увагу, що стягнення аліментів, їх розмір, не повинні погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів, з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дітей, а спір щодо витрат на розвиток здібностей, лікування хвороби дитини можливо вирішити шляхом стягнення додаткових витрат. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку, що позивачкою не доведена підстава для збільшення розміру аліментів у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову про зміну (збільшення) розміру аліментів на утримання дитини, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов необґрунтований, а викладені позивачкою в позовній заяві обставини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: акт опитування свідків від 23 жовтня 2020 року про те, що [PERSON] , позивачка по справі, проживає за адресою: [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] , [INFO] (а.с. 11); договір дарування від 15 листопада 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1926 (а.с. 13); відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [PERSON] , який чоловіком позивачки (а.с. 19), довідку, видану Державною службою статистики України № 15.1.322/1388Пі-20 від 27 жовтня 2020 року про індекс інфляції, оскільки зазначені\~документи не містять\~інформацію щодо\~предмета доказуванняу наявній справі, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, та не стосуються предмету спору. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до статті 1\~цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позивачці в задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про зміну розміру аліментів, суд прийшов до висновку, що витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок держави. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог позивачки, її вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed