Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на частину квартири, усунення перешкод у здійсненні права користування майном, про визнання майна особистою приватною власністю посилаючись на те, що вона з відповідачем з 03.07.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.04.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 08.06.2016 року залишено без змін, було розірвано. В шлюбі у них 14.02.2003 року народився син [PERSON], який проживає з нею. 03.08.1993 року Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення, в якому зазначалось, що кооперативна квартира №8 в житловому будинку №28-А по вулиці Комарова м. Чернівці зареєстрована за відповідачем на праві власності на підставі довідки ЖБК 26 від 09.07.1993 року №69. 27.03.2007 року Чернівецьким КОБТІ була проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру та внесений запис до відповідного реєстру, тобто право власності на квартиру виникло у відповідача з дня проведення державної реєстрації такого права, а саме за час перебування з нею у шлюбі, а тому квартира є обєктом права спільної сумісної власності її та відповідача як колишнього подружжя. В разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тобто 1/2 частка належить їй і 1/2 частка належить відповідачу. Відповідач [PERSON] вчиняє дії, які порушують її право на користування квартирою № 8 в будинку №28-А по вулиці Комарова м. Чернівці. Відповідач 05.01.2016 року змінив замки у вхідних дверях квартири без її згоди, як співвласника квартири. Відповідач не допускає її та їх спільного сина до проживання у квартирі, позбавивши її, як співвласника квартири, вільно та безперешкодно користуватись своїм майном у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини. Також у вересні 2016 року відповідач звертався до суду з позовом до неї та неповнолітнього сина про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.11.2016 року в задоволенні позову було відмовлено, яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.02.2017 року було скасовано та закрито провадження по справі у звязку з відмовою [PERSON] від позову. З 10.06.2005 року вона розпочала здійснювати підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець. Підприємницька діяльність була повязана з роздрібною та оптовою торгівлею переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами в орендованих кіосках на ринку «Буковинський». З серпня 2005 року вона мала у штаті одного працівника (продавця) [PERSON], яка і допомагала їй провадити підприємницьку діяльність. Від здійснення підприємницької діяльності в 2005 році вона отримала дохід в розмірі 94000 грн. та в 2006 році 98765 грн. 20.12.2007 року вона уклала з ТОВ «Ринок Головний ТК» договір №142 про надання послуг з бронювання місця під розміщення торговельного місця, який за своєю суттю є договором про інвестування будівництва. Предметом вказаного договору було надання ринком послуг по забезпеченню прав «Підприємця» на подальше використання ним торговельного місця (площею 50 кв.м. за адресою: блок №2 поверх І на проектно-кошторисній документації ринку) для здійснення підприємницької діяльності після прийняття ринком в експлуатацію цілісного торговельного комплексу за адресою м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 3, та укладення з підприємцем відповідного договору «Про надання в користування торговельного місця та ринкових послуг». Розмір плати за бронювання 1 кв.м. торговельного місця встановлена сторонами у розмірі 2500 грн. На виконання зобовязань за вказаним договором бронювання, між нею та ринком було підписано акт №ДП-0000006 від 25.02.2009 року, згідно з яким вона повністю сплатила плату за бронювання торговельного місця в розмірі 125000 грн. Після цього, між нею та ринком досягнуто домовленості про збільшення площі торговельного місця для бронювання та нею здійснено оплату додаткової площі на загальну суму 82800 грн. В період з 2001 року по 2012 рік її мати [PERSON] перебувала на заробітках в Італії та фінансово їй допомагала, висилаючи гроші на придбання магазину на загальну суму 23000 доларів США. На виконання умов договору бронювання торговельного місця вона здійснила оплату на користь ринку у загальному розмірі 207800 грн. (приблизно 28000 доларів США за курсом 7,50 грн. за 1 долар США). Джерелом сплати вказаних коштів були грошові кошти, що зароблені нею від здійснення підприємницької діяльності, а також грошові кошти, що отримані нею в дарунок від її матері [PERSON] Восени 2010 року ТОВ «Ринок Головний ТК» здало в експлуатацію торговельний комплекс за адресою м. Чернівці, вул. Ентузіастів, 3. Після чого, 02.12.2010 року на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, що укладений між нею та ТОВ «Ринок Головний ТК», вона набула у власність 26/1000 ідеальних частин нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», загальною площею 270,20 кв.м., по вулиці Ентузіастів, 3, м. Чернівці (магазин №1). [PERSON] договір вона уклала як фізична особа, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно за фізичною особою субєктом підприємницької діяльності чинним законодавством не передбачена. 01.11.2012 року вона уклала з ТОВ «Ринок Головний ТК» договір №8, предметом якого було надання ринком оплатних послуг з розміщення та належного функціонування торговельного місця №8, площею 270,20 м?, що розташоване по вул. Ентузіастів, 3, м. Чернівці, аналогічний договір був переукладений 01.07.2016 року та 01.12.2016 року. Відповідач орендував у неї у вказаному магазині частину приміщення площею 20,00 кв.м., отримав ліцензію на продаж тютюнових виробів та алкогольних напоїв та розпочав здійснювати власну підприємницьку діяльність. Від здійснення підприємницької діяльності в 2012 році вона отримала дохід у розмірі 578130,50 грн. (приблизно 72200 доларів США за курсом 8,00 грн. за 1 долар США), в 2013 році 375880,00 грн. (приблизно 47000 доларів США за курсом 8,00 грн. за 1 долар США), в 2014 році 420700,00 грн. (приблизно 28000 доларів США за курсом 15,00 грн. за 1 долар США), в 2015 році 986350,00 грн. (приблизно 49000 доларів США за курсом 20,00 грн. за 1 долар США), всього за 2012-2015 роки дохід у розмірі 196200 доларів США. За рахунок власних коштів, виручених від здійснення підприємницької діяльності, вона 12.06.2015 року на підставі договору купівлі-продажу 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі, що укладений з [PERSON], набула у власність 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», загальною площею 202,40 кв.м., що розташовані по вул. Ентузіастів, 3 м. Чернівці та складаються з: торгового залу №9-1 площею 140,80 кв.м., технічного приміщення №9-2 площею 61,60 кв.м. (магазин №2), за який було сплачено 405731,00 грн. А тому просила визнати квартиру [ADDRESS] обєктом права спільної сумісної власності її та відповідача; визнати за нею право спільної власності на 1/2 частку вказаної квартири; усунути перешкоди у здійсненні їй права користування квартирою, шляхом зобовязання відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою, як обєктом права спільної власності; визнати обєктами її особистої приватної власності 26/1000 ідеальних частин нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», що складаються з нежитлових приміщень 8-1-8-4 загальною площею 279,50 кв.м. та 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», що складаються з нежитлових приміщень торговий зал №9-1 площею 140,8 кв.м., технічне приміщення №9-2 площею 61,60 кв.м., загальною площею 202,40 м?, що розташовані по вул. Ентузіастів, 3 м. Чернівці, стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях та письмових поясненнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку з наступним. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 03.07.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.04.2016 року (а.с.9), яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 08.06.2016 року залишене без змін (а.с.10-11), було розірвано. В шлюбі у сторін 14.02.2003 року народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12). 03.08.1993 року Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення (а.с.12), в якому вказано, що кооперативна квартира №8 в житловому будинку №28-А по вулиці Комарова м. Чернівці зареєстрована за відповідачем [PERSON] на праві власності на підставі довідки ЖБК 26 від 09.07.1993 року №69 про повну сплату пайових внесків в сумі 5314 крб. станом на жовтень 1987 року (а.с.217). 27.03.2007 року Чернівецьким КОБТІ була проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON], що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14) та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин (п.1 ч.1 ст.57 СК України) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» №697-ХІІ від 07.02.1991 року, який набув чинності з 15.04.1991 року та втратив силу на підставі Закону України №997-V від 27.04.2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. [PERSON] України повязував виникнення права власності на квартиру в ЖБК не з фактом його державної реєстрації, а з фактом вчинення юридично значимих дій повної сплати пайових внесків членом кооперативу. Будь-які законодавчі акти на момент виникнення права власності у [PERSON] про обовязковість державної реєстрації були відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Суд вважає, що право особистої власності на спірну квартиру виникло у [PERSON], відповідно до чинного на той час законодавства, до реєстрації шлюбу з позивачкою і зберігається та визнається на момент його державної реєстрації, тому факт такої реєстрації відповідачем тільки у 2007 році не має правового значення і не впливає на правовий статус такого майна, як особистої власності, у звязку з чим вимога позивачки [PERSON] щодо визнання квартири спільною сумісної власністю подружжя та її поділ не підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу (ч.3 ст.13 ЦПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд вважає, що вимога позивачки [PERSON] щодо усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою, як обєктом права спільної власності сторін, шляхом зобовязання відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у здійсненні права користування нею не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога обрана позивачкою в якості способу захисту права власності, яке в неї не виникло, тому в задоволені позову в цій частині також слід відмовити. Конституційний Суд України в п. 2.1 рішення від 19.09.2012 року № 17-рп/2012 по справі № 1-8/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України зазначив, що рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями\~Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.\~ Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60\~СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63\~СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до вимог законодавства діє презумпція набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а в разі виникнення спору сторона, яка заперечує факт придбання такого майна у спільну власність, повинна довести належними та допустимими доказами його набуття за особисті кошти. Посилання позивачки на оплату за договором бронювання торговельного місця, який [PERSON] вважає інвестиційним договором, за рахунок коштів, отриманих нею від здійснення підприємницької діяльності в сумі 207800 грн., як на підставу виникнення в неї права особистої власності на 26/1000 часток нежитлового приміщення, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Інвестиційна діяльність, права та обовязки учасників такої діяльності регламентується Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність», згідно із ст. 9 якого основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між субєктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобовязань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією субєктів інвестиційної діяльності. Відповідно до ст. 10 даного Закону інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб). Як вбачається з умов договору від 20.12.2007 року № 142 про надання послуг з бронювання місця під розміщення торгового місця (а.с.29), суд вважає, що відсутні підстави вважати його інвестиційним договором. Відповідно до п. 1.2.4 договору, його предметом є надання ринком послуг по забезпеченню прав підприємця на подальше використання ним місця для здійснення підприємницької діяльності після введення в експлуатацію будівлі. Згідно з п. 2.3.1 договору підприємець має право на місце, яке передається йому в користування після введення будівлі в експлуатацію. Суд вважає, що право власності на 26/1000 ідеальних частин нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв.м., 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв.м., загальною площею 270,20 кв.м., що розташовані по вулиці Ентузіастів, 3 м. Чернівці, виникло у позивачки на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлової будівлі від 02.12.2010 року, укладеного між позивачкою [PERSON] та ТОВ «Ринок головний ТК» (а.с.50). Суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що оплату вартості 26/1000 частин нежитлової будівлі за договором купівлі-продажу від 02.12.2010 року було здійснено нею за рахунок коштів, отриманих за договором позики від 29.11.2010 року, як на підставу виникнення права особистої власності, оскільки [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів того, що саме вказані кошти були сплачені за договором купівлі-продажу. Також позивачкою не надано суду доказів отримання в дарунок від матері 23000 доларів США на придбання спірного майна. Відповідно до ч.2 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Верховний Суд України в своїх постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11.03.2015 року по справі № 6-21цс15 висловив правову позицію, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним\~\~майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.\~\~\~\~ Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.04.2016 року про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що сторони з жовтня 2015 року не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. [PERSON] обставини відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній справі. При оформленні договорів купівлі-продажу від 02.12.2010 року 26/1000 часток (а.с.50) та від 12.06.2015 року 19/1000 часток (а.с.155) нежитлової будівлі [PERSON] надавав нотаріально завірену згоду на придбання зазначеного майна та на дії [PERSON] в інтересах сімї при їх оформленні, що підтверджується копіями заяв (а.с.225-226). В п.14 договору купівлі-продажу 26/1000 часток від 02.12.2010 року зазначено, що договір вчинено за згоди чоловіка покупця [PERSON], а пунктом 7 вказаного договору [PERSON] розяснено зміст ст. ст. 65, 67, 72 СК України, які регулюють режим спільної сумісної власності подружжя. Також, в п.8 та в п.9 договору купівлі-продажу 19/1000 часток від 12.06.2015 року містяться аналогічні приписи. Спірні нежитлові приміщення були придбані та право власності зареєстровано за [PERSON] не як за фізичною особою-підприємцем, а за фізичною особою, що не дає підстав для віднесення його до категорії майна фізичної особи-підприємця. Суд не бере до уваги посилання позивачки на неможливість державної реєстрації права власності на нерухоме майно за фізичною особою-підприємцем, оскільки згідно з п. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час придбання майна) від 01.07.2004 року №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.4 ст. 140 ГК України джерелами формування майна субєктів господарювання в тому числі є придбання майна інших субєктів, інші джерела, не заборонені законом. Майновий стан субєкта господарювання, яким відповідно до ст. 3 ГК України є фізична особа-підприємець, визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобовязань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (ч.1 ст. 145 ГК України). Суд вважає, що підставою для державної реєстрації права власності є не статус особи, а договір, укладений відповідно до закону, що не позбавляло позивачку можливості придбання спірного майна як особою-підприємцем та здійснення державної реєстрації, тому вимоги позивачки [PERSON] про визнання права особистої власності на 26/1000 та 19/1000 ідеальних часток нежитлових будівель по вулиці Ентузіастів, 3 м. Чернівці також не підлягають до задоволення. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed