Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВІЕС БАНК» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 28 вересня 2012 року між нею та ПАТ «Фольксбанк» (ПАТ ВіЕс Банк) укладено кредитний договір № KF018542-AN. Вважає, що договір про надання кредиту не відповідає вимогам закону, не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням його права як споживача фінансових послуг. Просить суд визнати кредитний договір № KF018542-AN від 28.09.2012 року з моменту його укладення. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладенним у позові. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що банком під час укладання договору було дотримано всі вимоги чинного законодавства. Позивачці було надано всю необхідну інформацію з приводу умов надання кредиту, прав та обов'язків сторін, відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов'язків по договору. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що ,28 вересня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Фольксбанк» (ПАТ ВіЕс Банк) укладено кредитний договір № KF018542-AN. Згідно договору банк надав позивачці кредит в сумі 1808270,94 гривень зі сплатою 18% річних. Строк користування кредитом до 27 вересня 2027 року. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, заключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивачка стверджує, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту їй не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивачка посилається на те, що ненаданням вказаної інформації позивачка була введена в оману щодо дійсних умов кредитного договору. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту від 28.09.2012 року, позивачці було надано інформацію щодо всіх умов договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. В п.9.5.1. договору зазначено, що банк має право ініціювати зміну розміру процентів за кредитом, в тому числі максимального розміру процентів за кредитом. Крім цього, в п.20.12 договору зазначено, що позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки і погоджується з ними. Також, банк не змушував жодним чином підписувати договір страхування заставленого майна. Позивачка мала право на вибір здійснити страхування в будь-якій страховій компанії та здійснювала страхування добровільно, Тому доводи позивачки про монопольне право визначеної банком страхової компанії страхувати майно позивача - є безпідставними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений договір про надання споживчого кредиту був добровільно підписаний, а відтак, позивачка погодилася зі всіма вказаними істотними умовами, про що свідчить її підпис на кожному аркуші договору. Згідно договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачці було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать її підписи на договорі. З наявної в договорі кредитування інформації не вбачається нечіткості, двозначності, незрозумілості та інших ознак використання нечесної підприємницької діяльності. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed