Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до територіальної громади с.Бабче про визнання за нею права власності на ? житлового будинку в с.Бабче, по вул. Незалежності, 186, Богородчанського району Івано-Франківської області, що складається з однієї кімнати житловою площею 17,4 кв.м., кухні 6,7 кв.м., веранди 4,1 кв.м., а також на господарські будівлі сарай позначений на плані літ.Б площею 13,1 кв.м., сарай літ. В площею 7,5 кв.м., навіс-гараж площею 50,2 кв.м., огорожу 40,2 кв.м., що складає 55/100 всього домоволодіння, розташованого за вказаною адресою. Свої вимоги в судовому засіданні позивачка мотивувала тим, що 25.06.2012 року помер її чоловік [PERSON], [INFO] Вона являється спадкоємцем за законом на усе майно після його смерті. Спадщину прийняла у встановленому законом порядку. Приватним нотаріусом Богородчанського нотаріального округу [PERSON] 21.08.2012 року за її заявою зареєстрована спадкова права, а 11.07.2013 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння №187 в с.Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області. Разом з тим, постановою нотаріуса [PERSON] від 29.07.2015 року їй відмовлено у оформленні спадкових прав на нерухоме майно, а саме ? частину домоволодіння по вул. Незалежності 186 в с.Бабче, яке [PERSON] фактично успадкував після смерті своєї матері [PERSON], що померла 28.06.2010 року. Причиною відмови стало те, що на вказане домоволодіння відсутні правовстановлюючі документи, які би підтверджували факт реєстрації права власності на зазначену вище нерухомість. Зазначає, що домоволодіння по вул. Незалежності 186 в с.Бабче було споруджено в 1962 році на старому обійсті спільними зусиллями двох сестер [PERSON] та [PERSON] і з того часу за кожною з них числилась ? частина домоволодіння. На обидві частини були відриті окремі погосподарські номери і кожна з них користувалась окремими господарськими будівлями і частиною земельної ділянки. Починаючи з 2005 року [PERSON] часто хворіла, а з грудня 2009 року була лежачою хворою. Її чоловік [PERSON] (син [PERSON]І.) здійснював постійний догляд за хворою матірю і фактично проживав з нею, хоч місце реєстрації не змінював і продовжував бути зареєстрованим у своєму домоволодіння, яке знаходиться поруч (вул.Незалежності, 187). 26.06.2010 року [PERSON] померла. Таким чином спадщину після смерті своєї матері [PERSON] прийняв за фактом свого постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Жодних інших спадкоємців на майно [PERSON] не було. Однак [PERSON] свої спадкові права не оформив і 25.06.2012 року раптово помер. Тому в даний час змушена доводити право на спадкове майно у судовому порядку. Просила позов задовольнити. Представник відповідача - сільський голова с.Бабче [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов визнав. Вказав, що дійсно за даними погосподарських книг, які ним подано для огляду в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 1962 року є співвласниками по ? житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою с.Бабче, вул. Незалежності, 186. За обома були зареєстровані окремі погосподарські номери. Кожна з них користувалась відокремленою частиною будинку, який мав два входи. Однак точних даних про порядок користування господарськими будівлями та спорудами сільска рада немає, у книгах обліку це конкретно не відображено. Також за даними обліку сільської ради за [PERSON] рахувалась земельна ділянка 0,04 га цільового призначення для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд, а за [PERSON] 0,05 га. [PERSON] син [PERSON] який був зареєстрований у своєму власному господарстві по вул. Незалежності 187, за життя опікувався і дбав про матір, а з часу коли вона стала немічною і лежачою хворою фактично вони вели одне спільне господарство. Після її смерті [PERSON] управляв спадковим майном, користувався ним, оскільки був єдиним сином. Інших претендентів на спадкове майно [PERSON]І, не було. Її заповіт у сільській раді не посвідчувався. Після смерті [PERSON] спадковим майном управляє його дружина позивачка [PERSON] Тому не заперечив проти визнання за нею права власності на частину домоволодіння, що належала [PERSON] Третя особа, що не заявила самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], проти задоволення заявленого позову заперечив. Вказав, що відповідно до заповіту, посвідченого 19.07.2012 року секретарем Бабченської сільської ради, він являється спадкоємцем на майно своєї тітки [PERSON], яка померла 10.06.2015 року. Покійній за життя належала ? частина житлового будинку по вул. Незалежності, 186. Інша половина будинку за життя належала [PERSON], яка померла в червні 2010 року. Разом з тим, більшість господарських споруд, які були побудовані біля цього домоволодіння, належали [PERSON], яка вела окреме господарство на відміну від [PERSON], котра свого часу віддала частину земельної ділянки, що відносилась до цього двору, під забудову своєму синові [PERSON] А тому позивачка безпідставно претендує на визнання за нею права власності на окремі господарській споруди. Крім того, вважає, що факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] належно не підтверджений. Він не подав у встановленому порядку заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. А стверджувати про те, що прийняв спадщину фактом спільного проживання зі спадкодавцем не можна, оскільки він весь час жив у своєму домоволодінні по вул. Незалежності 187, і не проживав у [PERSON] Тому просив у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що в 1962 році [PERSON] та [PERSON], які являлись рідними сестрами, провели перебудову старого батьківського будинку в с.Бабче по вул. (1 Травня) Незалежності, 186, про що було зроблено запис у погосподарській книзі і вони були зареєстровані співвласниками цього домоволодіння по ? частині. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56 встановлено, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, а будинки розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Таким чином станом на 1962 рік виникнення права власності на житлові будинки і споруди в селах не залежало від державної реєстрації цього права, оскільки державна реєстрація обєктів нерухомості у сільській місцевості взагалі не передбачалась. Як встановлено з матеріалів справи, з 1962 по квітень 1991 року за господарством [PERSON] рахувалось ? житлового будинку та господарські споруди криниця, підвал, сарай. В користуванні [PERSON] знаходилась земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,04 га. Друга половина домоволодіння належала [PERSON] 28.06.2010 року [PERSON] померла. З пояснень сторін, свідків та досліджених письмових доказів встановлено, що син [PERSON] [PERSON] проживав і був зареєстрований у домоволодінні по вул. Незалежності, 187 в с.Бабче, тобто поруч з житловим будинком [PERSON], оскільки побудувався на земельній ділянці, яка колись належала до одного домоволодіння. Попри реєстрацію різних особових номерів у погосподарській книзі фактично [PERSON] та сімя її сина [PERSON] вели спільне господарство. Тому, суд вважає, що [PERSON], який був єдиним сином і спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] може вважатись таким, що прийняв спадщину у розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України, тобто за фактом постійного проживання разом із спадкодавцем. 25.06.2012 року [PERSON] помер, не оформивши документально свої спадкові права. Позивачка [PERSON], як його дружина, є спадкоємцем першої черги за законом. Його син [PERSON] від прийняття спадщини після смерті батька відмовився на користь матері. Права спадкоємця [PERSON] перевірені нотаріусом [PERSON] у межах спадкової справи №9/2012, що відкрита за заявою позивачки. НА частину спадкового майна нотаріусом 11.07.2013 видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак постановою від 29.07.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, що належало [PERSON] після смерті [PERSON], яку він прийняв фактично відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Відповідно до представленого технічного паспорту на домоволодіння до його складу входить житловий будинок загальною площею 84,6 кв.м., господарські споруди: чотири сараї, вбиральня, навіс-гараж, колодязь та огорожа. Дослідивши обставини справи суд вважає, що є підстави визнати за [PERSON] право власності на ? частину успадкованого домоволодіння. Так, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Разом з тим, суд не має підстав для прийняття рішення про визнання права за позивачем на конкретний перелік обєктів нерухомості, що входять до згаданого домоволодіння, оскільки частка спадкодавця в натурі за його життя у встановленому порядку не виділялась. Судом встановлено що право спільної часткової власності здійснювалось співвласниками [PERSON] та [PERSON]І за життя за їх згодою і домовленістю про порядок володіння та користування майном, що було їх спільною частковою власністю. Вирішити це питання у межах даного провадження неможливо, оскільки на даний час не визначено субєкта права власності на іншу ? частину майна. Крім того, виділення реальної частки майна нерозривно повязане з питанням встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване згадане домоволодіння. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на нерухомість у відповідності до ст.182 ЦК України підлягає державній реєстрації. Враховуючи наведене, суд вважає, що за позивачкою може бути визнано право власності на ? домоволодіння по вул. Незалежності, 186 в с. Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області. На підставі викладеного,

Outcome: partial