Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0028 га кадастровий номер [NUMBER], яка розміщена за адресою: [ADDRESS], на якій у 2017 році було проведено будівництво гаража. При зверненні до Реєстраційного відділу Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області з метою проведення державної реєстрації права власності на гараж, їй було відмовлено. Тому вона просила визнати за нею право власності на вказану будівлю. Учасники справи в судове засідання не з'явилися. В наданих заявах просили справу розглянути без їх участі. При цьому позивачка вказала, що свої вимоги підтримує в повному обсязі, представник відповідача та представник третьої особи проти задоволення позову не заперечили. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено наступне. З копії свідоцтва та витягу (а.с. 4), вбачається що земельна ділянка площею 0,0028га кадастровий номер [NUMBER], яка розміщена за адресою: [ADDRESS], належить позивачці на праві приватної власності. З довідки (а.с.6) КП «Бюро технічної інвентаризації» Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області від 16 квітня 2018р. вих.№323 та технічного паспорту (а.с.7,8) вбачається, що на вищевказаній земельній ділянці знаходиться гараж цегляний під літ.[ADDRESS] 2017 року побудови загальною площею 24,4м2 вартістю 23 062,00 грн., який належить позивачці. Однак, право власності [PERSON] належним чином не оформлене, оскільки при зверненні до Реєстраційного відділу Виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області вона отримала відмову на проведення державної реєстрації права власності. Ст. 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У відповідності зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Ч. 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У відповідності зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходить з того, що викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, так як стверджуються відповідними доказами. Наведені факти в ході судового розгляду не були оспорені відповідачем і позовні вимоги визнаються в повному обсязі, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved