Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 024064 їй належить на праві власності земельна ділянка розміром 6,9950 га., кадастровий номер 23215856000 : 02: 004: 0030, що розташована на території Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 25.07.2006 року позивач уклала договір оренди вказаної земельної ділянки з [PERSON] підприємством «Агрофірма «Родіна» в особі його колишнього директора [PERSON] Вказаний договір 17.01.2008 року був зареєстрований в Запорізькій регіональної філії\~центру ДЗК при Держкомземі України\~за № 040826600006 і з того часу його положення набрали чинності. За цим Договором позивачем було передано відповідачеві, а останнім прийнято в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, підтвердженням чого є відповідні [PERSON] визначення меж земельної ділянки в натурі та [PERSON] приймання-передачі земельної ділянки. Вказаний Договір було укладено між сторонами строком на 10 (десять) років з переважним правом його поновлення на новий строк. Згідно п.5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 69826 грн. За п.9 вказаного Договору оренда плата повинна сплачуватися орендарем щорічно у розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки, що в грошовому виразі склало 1035 грн., або натуральній формі у вигляді зерна в кількості 2,5 тонни, насіння соняшника в кількості 120 кг. чи 33 кг. олії замість соняшника та мукою в кількості 100 кг. і 1 мажари соломи, а також, у відробітковій формі у вигляді оранки присадибної земельної ділянки площею до 0,5 га. За п.п.10 та 11 того ж Договору, Орендар зобовязався сплачувати орендну плату до 30 грудня кожного року без урахування індексів інфляції. За п.12 того ж Договору передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами. Відповідно до п.14 зазначеного Договору, в разі невнесення (невиплати) орендної плати в строки, що передбачені цим Договором, справляється пеня в розмірі 0,3 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до п.38 вказаного Договору передбачено, що його дія припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін або шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін в разі невиконання другою стороною обовязків, передбачених Договором. Також, п.п. 41 та 42 того ж Договору сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання Договору сторони несуть відповідальність відповідно до вимог закону та цього договору і сторона, яка порушила зобовязання звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини. Позивач також зазначила, що підставою для її звернення до суду з цим позовом стало те, що починаючи з грудня 2008 року відповідач перестав виконувати свій обовязок по виплаті належної їй орендної плати, мотивуючи свою відмову тим, що нею не надано оригінал Державного акту, а при нарахуванні та отриманні орендної плати від неї постійно вимагали надання оригіналу цього документу. Крім того, як додатково зазначила позивач, з відповіді державного органу на її скарги з приводу невиплати їй орендної плати відповідачем, вбачається, що свою відмову в виплаті орендної плати відповідач пояснює тим, що за усною угодою між позивачкою та колишнім директором ПП «Агрофірма Родіна»» [PERSON] наче б то вона передала [PERSON] земельну ділянку у повне і безповоротне користування, за що наче б то отримала від нього грошові кошти, отримання яких вона заперечує, як і укладення чи існування усної угоди з [PERSON] про передачу належної їй земельної ділянки у повне і безповоротне користування. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач посилається у позові на норми ЦК України, які були порушені чи яких відповідачем не було дотримано, а так само на норми того ж Кодексу, які підтверджують справедливість та обґрунтованість її вимог, а також на норми спеціального закону, що регулює відносини найму (оренди) земельної ділянки,\~а саме, норми Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин,\~(далі\~Закон № 161-XIV). В судовому засіданні позивач та його представник наполягають на задоволенні всіх своїх позовних вимог, надавши суду докази підставності заявлених вимог, а саме: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний № 50112206 від 17.12.2015 року, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, Договір оренди земельної ділянки, що був укладений між позивачем та відповідачем, відповідь Вільнянської РДА за вих.№ 16-К280-УГЛ від 05.01.2016 року, лист відповідача на запит Вільнянської РДА про причини невиплати позивачці орендної плати, оригінали яких були оглянуті судом, а копії за клопотанням представника позивача долучені до матеріалів справи. Що стосується сум, які позивач просить стягнути на його користь з відповідача, то розрахунки цих сум та підстави їх нарахування, в тому числі з урахуванням індексів інфляції наведені у додатках до позовної заяви, які є невідємною її частиною. Таким чином, позивач, з урахуванням уточнень своїх позовних вимог, які було заявлено до початку судового розгляду, просить суд: - стягнути з відповідача заборгованість по сплаті орендної плати за період з грудня 2008 року по грудень 2016 року, тобто, за 9 років, з урахуванням індексів інфляції у сумі 14551,86 грн. та три проценти річних у сумі 3492,45 грн., а також пеню в сумі 14800,75 грн.; - розірвати Договір оренди земельної ділянки від 25.07.2006 року, що був укладений між нею та відповідачем, який був зареєстрований в Запорізькій регіональної філії\~центру ДЗК при Держкомземі України\~17.01.2008 року за № 040826600006; - зобов'язати відповідача, повернути позивачу орендовану земельну ділянку; - віднести на відповідача всі судові витрати, понесені нею у зв'язку з пред'явленням та розглядом цього позову. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] наполягає на задоволенні позовних вимог його довірительки з урахуванням заявлених уточнень в повному обсязі. Представник відповідача в судові засідання не з»явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та його представника, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим частково і частина вимог підлягає частковому задоволенню, а інша повному задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП № 024064 є власником земельної ділянки розміром 6,9950 га., кадастровий номер 23215856000 : 02: 004: 0030, що розташована на території Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. 25.07.2006 року позивач уклала договір оренди вказаної земельної ділянки з [PERSON] підприємством «Агрофірма «Родіна» в особі його колишнього директора [PERSON], що був зареєстрований в Запорізькій регіональної філії\~центру ДЗК при Держкомземі України\~17.01.2008 року за № 040826600006 і відповідно до вимог чинного законодавства саме з цього часу його положення набрали чинності для сторін. В період з грудня 2008 року і кожного наступного року по момент предявлення позову, орендна плата позивачеві не виплачувалася. Відповідно до вимог ст.11 ЦК України, зобов'язання виникає з підстав, встановлених\~ вказаною нормою, зокрема з договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України). Також, відповідно до ч.1\~ст.11 ЦК України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до частини другої\~статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулює відносини, пов'язані з орендою землі, є\~Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-IV\~(далі\~Закон № 161-XIV), норми якого, нарівні з нормами ЦК України щодо наслідків неналежного виконання сторонами правочину своїх зобовязань повинні застосовуватися судом, що розглядає спір, а також, відповідно до вимог ч.3 ст.4 того ж Кодексу до спірних правовідносин повинні застосовуватися інші норми цивільного законодавства, до яких в даному випадку відноситься і Указ Президента України №92/2002 від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)». Так, згідно зі\~ст.13 Закону № 161-XIV\~в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору оренди, договір оренди землі\~це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 15 Закону № 161-XIV\~в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору оренди, визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За визначенням, наведеним у\~статті 21 Закону № 161-XIV\~в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору оренди, орендна плата за землю\~це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. При цьому,\~статтею 22 Закону № 161-XIV\~в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору оренди, було передбачено, що внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки, укладаючи вищевказаний договір встановленої форми, позивач з відповідачем дійшли згоди щодо всіх його істотних умов і своїми підписами підтвердили цю згоду, то, враховуючи приписи ст.638 ЦК України\~та статей\~18,\~20 Закону № 161-XIV\~в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору, вказаний договір набрав чинності з моменту його державної реєстрації в Запорізькій регіональної філії\~центру ДЗК при Держкомземі України, тобто з 17.01.2008 року. Такий висновок суду корелюється з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393). Стаття 21 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін та вказуються у договорі оренди, а відповідно до статті 24 того ж Закону, орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. У тому правочині, який уклали сторони, зазначено, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки складає 69826 грн. (п.5 договору), а відтак, виходячи з умов договору, за якими орендна плата складає 1,5 % від грошової оцінки, орендна плата повинна була б складати 1035 грн. Разом з тим, Указом Президента України №92/2002 від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», який, відповідно до вимог ч.3 ст.4 ЦК України відноситься до актів цивільного законодавства України і є обовязковим для виконання, було передбачено мінімальну оплату за оренду землі у розмірі не менше ніж 3 відсотки від її нормативно-грошової оцінки. Таким чином, згідно чинного законодавства, мінімальна орендна плата\~\~земельної частки (паю), яка належить позивачу повинна складати не 1035 грн., а 2094,78 грн. на рік. (69826 грн. х 3 : 100 = 2094,78 грн.), оскільки, відповідно до вимог ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а право власності є конституційним, позаяк, відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, а згідно з ст.16 ЦК України, в разі його порушення, таке право підлягає поновленню та захисту. В даному випадку судом встановлено, що з грудня 2008 року відповідач неправомірно, в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобовязань щодо щорічної сплати орендної плати. Вказані висновки суду підтверджуються письмовими доказами, оригінали яких були оглянуті судом Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний № 50112206 від 17.12.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, згідно яких позивач є власником вищевказаної земельної ділянки, Договором оренди земельної ділянки, що був укладений між позивачем та відповідачем і з якого вбачається, що у сторін виникли визначені цим договором права та обовязки, одним з яких є сплата орендної плати за користування земельною ділянкою, листом відповідача на запит Вільнянської РДА про причини невиплати позивачці орендної плати та відповіддю Вільнянської РДА за вих. № 16-К280-УГЛ від 05.01.2016 року на звернення позивача на «гарячу» урядову лінію щодо невиплати їй орендної плати відповідачем, якими підтверджується той факт, що дійсно з 2008 року відповідач не сплачував орендну плату. Що ж стосується пояснень представника відповідача про те що позивачеві дійсно щорічно не виплачується орендна плата починаючи з 2008 року, оскільки [PERSON] отримала орендну плату наперед, починаючи з 2008 року по даний час, оскільки за усною угодою між колишнім директором ТОВ «Агрофірма «Родіна» [PERSON] та позивачем, остання належну їй земельну ділянку площею 6,995 га. з 2008 року передала в повне та безповоротне користування [PERSON], то ці пояснення не спростовують позовні вимоги, оскільки суперечать вимогам ч.1 ст.206, ч.3 ст.214 ЦК України, за якими, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність, а так само, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Що ж стосується даного випадку, то любий правочин стосовно нерухомого майна, яким є земельна ділянка, підлягає державній реєстрації у відповідному реєструючому органі, а відтак, такого роду договори відносяться до винятків з правила про усні договори і повинен був вчинятися не усно, а письмово. Крім того, суд також враховує те, що передача земельної ділянки, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва за усною угодою «в повне та безповоротне користування» іншим особам чинним законодавством не передбачена. Крім того, суд також зазначає, що відповідно до вимог ч.ч.1 та 2 ст.13 ЦК України, яка регулює межі здійснення цивільних прав, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і п ри здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно ж до вимог ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і таким способом стосовно даного випадку в частині розміру орендної плати є поновлення порушеного права, що не суперечить ст.16 ЦК України. Однак, враховуючи приписи ст.256 ЦК України, за якою позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також ст.257 того ж Кодексу, за якою загальна позовна давність встановлюється у три роки, зважаючи на те, що позивач звернулася з позовом до суду у березні 2016 року, тобто більше ніж через 3 роки з моменту, коли вона взнала про порушення свого права і вказане порушення є триваючим, а також те, що позивачем не надано доказів поважності їх сплину, а ті причини пропуску, які вказано позивачем, ніяк не можуть бути віднесені до таких, що були для неї непереборними, суд вважає, що орендна плата повинна бути стягнута за останніх три роки до моменту звернення з позовом, а саме 2013, 2014 та 2015 роки, оскільки за 2016 рік момент сплати орендної плати ще не настав. Тому, враховуючи вимоги вищенаведеного Указу Президента України №92/2002 від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», суд вважає, що сума орендної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування індексів інфляції складає 6284,34 грн. (2094,78 грн. х 3 роки = 6284,34 грн.) Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь орендної плати з урахуванням індексів інфляції та 3 % річних, то в даному випадку суд приходить до висновку, що і в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням строку позовної давності та наслідків його сплину, виходячи з наступного. Згідно з ч.1\~ст.509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3\~ст. 510 ЦК України\~визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Виходячи з вимог ст.ст.\~524,\~533-535\~та\~625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. За законом, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. За ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною ч. 2\~ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, враховуючи наведене, а також те, що позивачем не надані докази поважності сплину строку позовної давності, а ті пояснення, які надані, не можуть слугувати такими причинами, що зумовили непереборні обставини, які не дали можливості позивачці своєчасно звернутися з даним позовом, суд вважає, що стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, так само як трьох процентів річних від простроченої суми можливе не за весь час прострочення, а тільки за останні 3 роки 2013, 2014 та 2015 роки. При цьому, сума боргу з урахуванням встановлених індексів інфляції, яку необхідно стягнути з відповідача на користь відповідача за останні 3 роки, що передували зверненню з позовом до суду станом на момент винесення рішення суду становить 10992,45 грн., виходячи з наступного розрахунку: - за 2013 рік 3937,57 грн. (2094,78 грн. х 100,5 : 100 = 2105,25 грн., 2105,25 х 124,9 : 100 = 2629,46 грн., 2629,46 х 143,3 = 3768,01 грн., 3768,01 грн. х 104,5 : 100 = 3937,57 грн.) - за 2014 рік 3917,98 грн. (2094,78 грн. х 124,9 : 100 = 2616,38 грн., 2616,38 х 143,3 = 3749,27 грн., 3749,27 х 104,5 = 3917,98 грн.) - за 2015 рік 3136,9 грн. (2094,78 грн. х 143,3 = 3001,82 грн., 3001,82 х 104,5 = 3136,9 грн.), де 2094,78 грн. сума орендної плати за кожен рік з урахуванням приписів вищенаведеного Указу Президента України, а 100,5, 124,9, 143,3 та 104,5 є офіційними індексами інфляції, що встановлюються державними органами та публікуються в офіційному виданні уряду України газеті «Урядовий курєр» за 2103, 2014, 2015 роки та 8 місяців 2016 року, а остаточна сума заборгованості складається з наведених річних сум. Таким чином, за три роки, що передували зверненню позивача до суду і станом на момент винесення рішення, сума орендної плати, що повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача становить 10992,45 грн. (3937,57 + 3917,98 + 3136,9 = 10992,45). Враховуючи наведене, а також те, що в разі, якщо боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу не тільки з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд знаходить підставним задовольнити частково позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, а саме за останні 3 роки 2013, 2014 та 2015 роки. Враховуючи те, що заборгованою сумою, що підлягає стягненню з відповідача за три останніх роки, що передували зверненню до суду є сума боргу, яка склала 10676,89 грн., то з відповідача на користь позивача слід стягнути 989,31 грн. в якості трьох процентів річних, які вирахувані наступним чином 10992,45 х 3 : 100 = 329,77 грн., де 329,77 це сума трьох процентів річних від простроченої суми за 1 рік, а відтак, за три роки сума трьох процентів річних від простроченої суми складає 989,31 грн. (329,77 грн. х 3 = 989,31 грн.) У своєму позові позивач також просить стягнути з відповідача неустойку, оскільки вважає, що відповідач зобовязаний сплатити цю неустойку у вигляді пені, оскільки ч.1 ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Суд знаходить дану вимогу також такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з нижченаведених міркувань. За ч.1 ст.547 та ч.1 ст.548 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, а виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 549 того ж Кодексу, яка визначає поняття неустойки, передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За ч.ч.1 та 2 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, при цьому, проценти на неустойку не нараховуються. Стосовно даного випадку, то сторони передбачили відповідальність орендаря, а в даному випадку відповідача за неналежне виконання ним свого обовязку з своєчасної сплати орендної плати, (п.14 Договору оренди), а саме, в разі невнесення (невиплати) орендної плати в строки, що передбачені цим Договором, справляється пеня в розмірі 0,3 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст.257 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, а згідно з п.1 ч.2 вказаної норми п озовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) і враховуючи те, що порушення права позивачки мало триваючий характер, то сума, яка є простроченою, є сума орендної плати станом на 01 січня 2015 року, коли відповідач не виконав (прострочив) виконання свого зобовязання, але, оскільки та ж сума залишалася простроченою станом і на момент предявлення позивачкою позову, то сума боргу зі сплати орендної плати за 2013-2015 роки складає 6284,34 грн. з якої і необхідно вираховувати пеню 0,3 відсотки від простроченої суми за 1 день, яка становить 18,85 грн. (6284,34 грн. х 0,3 : 100 = 18,85 грн.) Остаточна ж сума пені, яку належить стягнути з відповідача на користь [PERSON] станом на момент винесення рішення становить 10349,75 грн. (18,85 грн. х 365 днів = 6881,35 грн. + 18,85 грн. х 184 дні = 3468,4 грн. = 10349,75, тобто, за 1 рік до моменту предявлення позову та за 184 дні з моменту подачі позову до суду (16.03.2016 року) і по момент винесення рішення судом (15.09. 2016 року), оскільки відповідно до вимог ч.ч. 1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Крім вищевказаних позовних вимог [PERSON] також просить суд розірвати договір вищевказаної оренди земельної ділянки площею 6,9950 га., що розташована на території Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, який 25.07.2006 року вона уклала з [PERSON] підприємством «Агрофірма «Родіна» що 17.01.2008 року був зареєстрований в Запорізькій регіональної філії\~центру ДЗК при Держкомземі України\~за № 040826600006 і зобовязати відповідача повернути їй земельну ділянку в належному стані. Вказану вимогу суд знаходить такою, що підлягає повному задоволенню, оскільки, як було встановлено судом, починаючи з 2008 року відповідач систематично порушував право позивача, як орендодавця на отримання орендної плати та має фактичну заборгованість в часовому вимірі 8 років, а в числовому вимірі 8 разів, що є суттєвим проміжком часу та вказує на систематичність порушення прав позивача. Пунктами 41 та 42 вищевказаного Договору оренди, який був укладений між сторонами, сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання Договору сторони несуть відповідальність відповідно до вимог закону та цього договору і сторона, яка порушила зобовязання звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом. У відповідності до ст.610 ЦК України, порушення зобов'язання це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтею 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами зобов'язань, передбачених статтями 24 і 25 Закону та умовами договору. Згідно з договором оренди (п.38) підставою для його дострокового розірвання є, в тому числі, рішення суду на вимогу однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором. За змістом п. «д» ч.1 ст.141 Земельного кодексу України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою являється систематична несплата орендної плати. Згідно вимог статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у випадках, передбачених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом. Таким нормативним актом, що передбачає односторонню відмову від договору найму (оренди) є Цивільний кодекс України, зокрема стаття 782 ЦК, яка відносно спеціального Закону України «Про оренду землі» є загальною нормою. Відповідно до статті 9 Цивільного кодексу, положення Цивільного кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сфері використання природних ресурсів. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, а також договором оренди землі. Згідно з вимогами чинного законодавства позивач вправі вільно розпоряджатися зазначеною земельною ділянкою. Таким чином, відповідачем грубо ігноровані умови пункту 9 договору оренди землі, вимоги ст.ст. 1,21,22,25 Закону України «Про оренду землі», чим порушені майнові права позивача\~\~та інтереси, що охороняються законом. Тим самим, чинне законодавство як необхідну умову для розірвання договору оренди землі передбачає систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплату орендної плати в передбаченій законом чи договором формі, розмірі та визначений сторонами період. Частиною першою\~статті 598 ЦК України\~визначено, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Крім того, статтею 653 ЦК України\~визначено, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ч. 2), якщо договір розривається у судовому порядку, зобовязання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (ч. 3). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязаннями до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4\~ст. 653 ЦК України). Виходячи з характеру правовідносин, які склалися між сторонами і які регулюються\~як ЦК України та\~ЗК України, так і Законом України № 161-XIV, змісту ст.ст.\~598-599\~та ст.\~653 ЦК України, в силу яких, за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє та не скасовує сам факт укладення та його дії включно до моменту його розірвання, суд вважає, що вимога позивача про повернення земельної ділянки після розірвання договору, є також такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. За таких обставин, звернення до суду із позовом про стягнення суми заборгованості, пені та розірвання договору оренди є передбаченим законом способом захисту цивільного права відповідно до ст.16 ЦК України, а зобовязання повернути земельну ділянку в належному стані є похідним від розірвання договору. Що ж стосується відповідальності відповідача за порушення умов договору, в т.ч. і тих, наслідком яких є його розірвання, то відповідач не довів суду те, що ці порушення сталося не з його вини. Разом з тим, ст.61 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В якості доказу понесених судових витрат позивачем долучено до позовної заяви квитанцію про сплату судового збору в сумі 551,20 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial