Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивачка звернулася до з суду з вказаним позовом до відповідача, відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 21 квітня 2016 року просить суд здійснити розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, а саме зареєстрованої за [PERSON] 1/3 частини квартири, загальною площею 51,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Князівська 25. кв. 17 й за результатом цього розподілу визнати право власності за нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] по 1/6 частині квартири, загальною площею 51.30 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно, зобов'язати уповноважений на те, відповідно до закону, орган державної реєстрації провести державну реєстрацію прав у зв'язку з розподілом майна та здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позову посилалася на наступне. Оскільки право власності на вказану частину квартири набуто відповідачем у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між подружжям в останній час погіршились стосунки і виникли розбіжності у взаєморозумінні та, як наслідок, сторони шлюб розірвали, позивач звернулася із зазначеними позовними вимогами до суду. [PERSON] у судове засідання не зявилась про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Представник органу опіки та піклування у судове засідання не зявився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, вислухавши думки сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON]М та [PERSON] було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис за № 667. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/11597/13-ц від 20 червня 2013 року шлюб між подружжям розірвано. Розпорядженням органу приватизації № 219348 від 22.05.2012 року передано у приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, квартиру загальною площею 51,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Втім, ця квартира була отримана бабусею відповідача [PERSON] Тихонівною 11 січня 1979 року за рішенням виконкому Центральної райради депутатів трудящих міста Одеси №610 від 15 грудня 1978 року. В березні 1991 року дану квартиру передано батькові відповідача [PERSON] рішенням виконкому Центральної райради народних депутатів міста Одеси №110 від 1 березня 1991 року. У цьому суд має виходити з того, що Розпорядження органу приватизації № 219348 від 22.05.2012 року є лише формальним оформленням права власності на майно, яке тривалий час перебувало у розпорядженні й у власності сімї саме відповідача, тобто за довго до виникнення шлюбних відносин з [PERSON] За правилом ч. 1 ст. 372 ЦПК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У відповідності до п.4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21.12.2007 року, у п. 24 вказується, що не належить поділу майно, набуте особою до шлюбу, адже таке майно не є спільною сумісною власністю, набуте в порядку спадкування, дарування, набуте за час шлюбу, але за кошти одного із подружжя особисто. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому, як вже встановлено судом, вказана квартира, в цілому, з 1979 року належала сімї відповідача. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року. Відповідно до п.23 Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. приватне майно дружини, чоловіка не підлягає розподілу та не є спільною власністю подружжя. Така ж сама позиція зазначається й по справах ВСУ 6-79цс13, ВСУ 6-612цс15 приватизоване майно не може бути розподілене, як спільно набуте подружнє майно, адже не є таким, та розподіл в такій ситуації можливий лише при можливості сторонами довести суду про значний матеріальний спільний вклад в майно, що визначається ВСУ, як істотною умовою. З огляду на встановлені фактичні обставини, аналізуючи у своїй сукупності вказані норми права й усталену судову практику, суд дійшов обґрунтованого висновку про правовий статус спірного майна як приватне особисте, що належить на праві спільної сумісної власності відповідачу. Таким чином, суд має відмовити у задоволенні вимог позову [PERSON] з огляду на їх безпідставність й необґрунтованість.

Outcome: dismissed