Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення виплат за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка працювала у відповідача КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» на посаді медичної сестри процедурного кабінету. 02 лютого 2012 року відповідачем видано наказ № 44/1 «Про проведення розбором випадку ускладненого протікання БЦЖ», 12 березня 2012 року відповідачем було видано наказ № 55 «Про винесення адміністративного стягнення медичній сестрі привив очного кабінету [PERSON]», 12 квітня 2012 року відповідачем було видано наказ № 71 «Про відсторонення [PERSON] від проведення привичок з 13 квітня 2012 року по 12 червня 2012 року», 11 червня 2012 року відповідачем було видано наказ № 93 «Про зміну місця роботи [PERSON] з посади медсестри привів очного кабінету на посаду дільничної медичної сестри з 12 червня 2012 року», 13 червня 2012 року відповідачем було видано наказ № 136 ос «про звільнення позивачки у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці за ст. 36 п.6 КЗпП. Позивачка вважає вказані накази такими що не відповідають трудовому законодавству, та просить суд визнати їх недійсними та скасувати, крім того позивачка просить поновити її на посаді медичної сестри процедурного кабінету зі сплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також незаконним звільненням позивачці завдано моральну шкоду яку вона оцінює у 300000 грн., а також в зв'язку з переживаннями з цього приводу вона витратила на ліки у зв'язку з хворобою 5224 грн. 84 коп., які вона просить стягнути з відповідачів у відшкодування матеріальної шкоди. Зокрема позивачку вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 02.04.2014 року виправдано за ст. 140 ч.2 КК України, вказаний вирок набрав законної сили. Також позивачка просить покласти на винну в її незаконному звільненні особу матеріальну відповідальність. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення відповідно до яких, просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав, надав суду заперечення відповідно до яких, просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка з 01 грудня 2003 року працювала у відповідача КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» на посаді медичної сестри процедурного кабінету. 02 лютого 2012 року відповідачем видано наказ № 44/1 «Про проведення розбором випадку ускладненого протікання БЦЖ». 12 березня 2012 року відповідачем було видано наказ № 55 «Про винесення адміністративного стягнення медичній сестрі процедурного кабінету [PERSON]». Наказом управління охорони здоров'я облдержадміністрації № 158 від 10 квітня 2012 року встановлено факт некомпетентності позивачки у проведенні щеплень та було рекомендовано відсторонити її від щеплення вакциною БЦЖ та туберкуліно-діагностіки. Крім того, визнано недійсною довідку-допуск до проведення та оцінки туберкуліно-діагностики та щеплення БЦЖ від 08 лютого 2012 року. 12 квітня 2012 року відповідачем було видано наказ № 71 згідно якого позиваку відсторонено від проведення щеплень та запропоновано їй переведення з посади медичної сестри процедурного кабінету на посаду дільничної медичної сестри, в зв'язку із невідповідністю займаній посаді. 11 червня 2012 року відповідачем було видано наказ № 93 «Про зміну місця роботи [PERSON] з посади медсестри процедурного кабінету на посаду дільничної медичної сестри з 12 червня 2012 року». У зв'язку з тим, що від позивачки не надійшла згода на продовження роботи у нових умовах 13 червня 2012 року відповідачем було видано наказ № 136 ос «про звільнення позивачки у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці за ст. 36 п.6 КЗпП.» Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 02.04.2014 року позивачку виправдано за ст. 140 ч.2 КК України, а саме за невиконання чи неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому. Вказаний вирок набрав законної сили. У частинах 1, 4 ст. 32 КЗпП України зазначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст. 36 цього Кодексу. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Звільняючи позивачку з роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, відповідач не взяв до уваги, що зміни істотних умов праці є лише наслідком змін в організації виробництва та праці й лише за наявності останніх допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (ч.3 ст. 32 КЗпП України). Відповідач не надав суду доказів таких змін в організації виробництва та праці. Оскільки позивачку виправдано вироком суду, який набрав законної сили, за невиконання чи неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому. А відповідачем не враховано при звільненні позивачки за п.6 ст. 36 КЗпП України той факт що зміни істотних умов праці є лише наслідком змін в організації виробництва та праці. Суд на підставі ст. 235 КЗпП України, приходить до висновку про правомірність вимог позивачки про поновлення її на роботі, стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та визнання недійсними та скасування вказаних наказів. Так згідно розрахунку відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу позивачки становить 56557 грн. 25 коп. за період з 13.06.2012 року по 31.10.2014 року, та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вирішуючи спір про відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачеві незаконним звільненням, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково. Так у відповідності до ст. 233 КЗоТ строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди становить три місяці з моменту коли особа дізналась про порушення свого права, а звернулася позивачка з позовом про відшкодування моральної шкоди до суду 19.06.2012 року, таким чином тримісячний строк ще не сплив. Враховуючи глибину моральних страждань позивачки з приводу незаконного звільнення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» на користь позивачки 10 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Сума заявлена позивачкою у розмірі 300000 грн. на думку суду не відповідає глибині душевних страждань позивачки, саме з приводу її звільнення. При цьому суд розмежовує шкоду завдану незаконним звільненням та шкоду завдану притягненням позивачки до кримінальної відповідальності. Щодо відшкодування витрат на лікування, то в цій частині позову слід відмовити, оскільки судом не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між хворобою позивачки та її незаконним звільненням. Крім того суд зазначає, що фіскальні чеки з аптек на придбання ліків не свідчать про те що саме ці ліки призначалися позивачці лікарями для лікування та були придбані саме позивачкою. Вимога позивачки про покладення відповідальності за її незаконне звільнення на службову особу винну в цьому відповідно до ст. 237 КЗпП України не може бути задоволена оскільки позивачка в даному випаду є неналежним позивачем, також службове розслідування з цього приводу не проведено та особу винну в її незаконному звільненні ще не встановлено. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивачки на роботі. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача КУ «Дитяча міська поліклініка № 2» на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial