Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про надання на їй дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітніми дітьми без згоди батька до Чехії на період весняних та літніх канікул у поточному 2021 році, починаючи з 24 травня по 30 серпня 2021 року, та надати їй дозвіл на виготовлення необхідних документів дітям для виїзду за кордон. Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем проживали в шлюбі з 18.02.2003 року до його розірвання за рішенням Хустського районного суду від 22.05.2014 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дітей залишено на вихованні та утриманні біля неї і до теперішнього часу діти проживають разом з нею. Крім цього, з відповідача визначено стягнення аліментів у її користь для утримання дітей за рішенням Хустського районного суду від 07.06.2017 року, в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. В подальшому розмір аліментів був збільшений за рішенням Хустського районного суду від 26.05.2020 року та складав 1/3 частину всіх видів доходу відповідача. 15.05.2020 року позивачка зареєструвала новий шлюб з громадянином [PERSON] , [INFO] , мешканцем [ADDRESS] . Позивачці також відомо, що відповідач теж зареєстрував другий шлюб та сьогоднішній день періодично проживає в м. Брно де має офіційне працевлаштування і саме ц е місто вона бажає поїхати з дітьми на канікулах. Вона утримує та виховує неповнолітніх дітей та має можливість і наміри на період весняних та літніх канікул в цьому році відвезти дітей до Чехії для їх оздоровлення, відпочинку та культурного розвитку. Для виїзду дітей за кордон необхідна згода обох батьків, однак через відмову відповідача у добровільному порядку надати згоду та його самоусунення від участі у вихованні та утриманні дітей вона позбавлена можливості отримати таку згоду відповідача. Виходячи з наведених у заяві обставин позивачка просила суд ухвалити рішення про задоволення позову. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також подав заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутності. Позовні вимоги визнав повністю та не заперечив, щодо їх задоволення. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради Скляр М.Ю. в судове засідання подала заяву в якій просила суд розглядати справу у її відсутності, не заперечила щодо задоволення позову. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, тощо) судом не проводилось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, з урахуванням заяв учасників процесу про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, зобов`язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. З врахуванням обставин справи та встановлених доказів, а також враховуючи інтереси неповнолітніх дітей та забезпечення умов для їх оздоровлення, відпочинку та культурного розвитку, беручи до уваги письмову заяву відповідача про визнання позову, суд вважає за можливе позовні вимоги позивачки задовольнити. Питання розподілу судових витрат сторонами не ставилось.

Outcome: approved