Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-29 00:00:00

Позивачка звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові поїздки за межі України з метою відпочинку та оздоровлення на територію республік Туреччина, Єгипет, Іспанія, Італія, Грузія, Литва, Латвія, Албанія, Чорногорія, Болгарія, Польща, Ізраїль, ОАЕ, Хорватія, Росія в супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON], строком на три роки, який починати обчислювати з дня наступного за днем набрання даним рішенням суду законної сили, і до настання останнього дня відповідного місяця та року в межах трирічного строку; а також надати дозвіл позивачу на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України її малолітнього сина [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON], строком на три роки, який починати обчислювати з дня наступного за днем набрання даним рішенням суду законної сили, і до настання останнього дня відповідного місяця та року в межах трирічного строку. Позов мотивований тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який 13.05.2016 р. було розірвано рішенням суду. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, починаючи з березня 2016 року. Станом на день звернення до суду між позивачем та відповідачем відбуваються судові тяжби з приводу поділу спільного сумісного майна, права на проживання в квартирі, аліменти та інше. Позивач зазначає, що в неї є реальна можливість повести свого сина для оздоровлення та відпочинку за кордон до вищевказаних країн, але фактично вона не може цього зробити в зв'язку з ненаданням відповідачем відповідного дозволу. Останній, спекулюючи дозволом для дитини, вимагав від позивача відмовитися від аліментів на сина, але вона цього не зробила та змушена звернутися до суду за отриманням дозволу в судовому порядку. Усі спроби особисто і усній формі звернутися до відповідача с проханням надати дозвіл на виїзд дитині на кордон були проігноровані. Але на теперішній час відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд сина закордон для відпочинку та оздоровлення, у зв'язку з чим мати дитини, позбавлена будь-якої можливості вивезти дитину на відпочинок, чим вважає , що фактично і порушуються гарантовані Конституцією України права дитини на виїзд за межі території України з метою відпочинку та оздоровлення, ознайомлення з багатою культурою і побутом іноземних держав. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що відповідач не підтримує ніяких відносин з сином. Додала, що поїздки дитини в супроводі матері за кордон будуть насамперед сприяти оздоровленню сина, який за станом свого здоров'я потребує оздоровлення. Вона може отримувати «тури останньої миті» (зі знижками), що з фінансової точки зору для неї є актуальним, але враховуючи час розгляду справ на теперішній час та велике навантаження у судах, вона просить надати дозвіл, який буде чинним протягом 3 років, що надасть можливість краще оздоровлювати дитину. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, встановивши обставинисправи та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних аб оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичнихосіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитинивід 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. (справа № 758/13345/15-ц). Сторони по справі - позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], є батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження. Після розірвання шлюбу дити проживає з матір'ю - позивачем у справі [PERSON] Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Матеріалами справи встановлено, що відповідач, станом на 30.03.2018 р., має заборгованість по сплаті аліментів на малолітнього сина [PERSON] в розмірі 8 000,0 грн. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: в т.ч. і рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згіднозі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], не позбавлений батьківських прав відносно дитини - малолітнього сина [PERSON]. Матеріали справи свідчать, що позивачка зверталася до відповідача з письмовою заявою на адресу зареєстрованого місця проживання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак останній до цього часу дозволу у передбаченому законодавстві порядку не надав. Як вбачається з матеріалів справи, малолітній [PERSON], [INFO], навчається в середній школі №2 ім. Карбишева м.Києва. Наданими медичними документами підтверджена необхідність оздоровлення дитини в зв'язку із частини застудними захворюваннями, бронхітами, захворюваннями пов*язаними із серцево-судинними захворюваннями, тощо, для лікування та профілактики яких, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). В судовому засіданні встановлено, що позивач постійно проживає та зареєстрована в м.Києві, малолітній син проживає з нею та знаходиться на повному матеріальному забезпеченні позивача, тому в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом за межі України на постійне місце проживання разом з матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин. А тому внаслідок ухвалення рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордом ніяким чином не будуть порушені та обмежені права відповідача, як батька дитини, на піклування, спілкування та виховання дитини. Таким чином, судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебуванняза кордоном, виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Враховуючи інтереси дитини, конституційний принцип охорони дитинства, встановлений ч.3 ст.51 Конституції України, виходячи зі встановлених судом обставин, з урахуванням віку дитини на час розгляду справи (11 років 7 місяців), суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордонбез згоди батька, в супроводі матері або іншої уповноваженої дитини по культурно-освітній або оздоровчо-відпочивальної лінії, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме зміцненню її здоров'я. та розвитку здібностей, не порушує права та інтереси відповідача. Надання дозволу на період, про який просить позивач, суд вважає можливим, виходячи з конфліктів сторін у справі між собою, внаслідок чого відповідач відмовляється надавити дозвіл на виїзд малолітнього сина, що негативно відображається на інтересах дитини, та не позбавить права відповідача брати участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідач на спростування доводів та доказів сторони позивача своїх доказів суду не надав. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. В зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги щодо надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO] за межі України без згоди батька [PERSON] засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню зі вказуванням в рішенні на обов'язковість повернення дитини до України. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу позивачу на оформлення паспорту для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, суд виходить з такого. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки вони засновані на законі. На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.51 Конституції України, ст.ст.7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31.03.1995 року,

Outcome: approved