Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 05.01.2010 року приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лучко І.Я. Свої позовні вимоги мотивує тим, що її чоловік [INFO] року за власні кошти придбав квартиру [ADDRESS] в гр. [PERSON] . Однак, через те, що він перебував у шлюбі з гр. [PERSON] і у них не складались сімейні відносини, і він вже почав процес розірвання шлюбу, договір купівлі-продажу був оформлений на його матір - [PERSON] . В цей же день, щоб забезпечити в майбутньому своє право на цю квартиру, [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері [PERSON] звернувся із заявою до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини і дізнався, що його матір`ю, 05.01.2010 року складено заповіт посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лучко І.Я., яким все майно заповідається на користь [PERSON] , його племінника. 05.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Після його смерті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27.09.2018 року замінено первісного позивача на [PERSON] . Ухвалою суду від 12.02.2020 року дана позовна заява залишена без розгляду, у зв`язку з чим позивачка повторно звернулась до суду. Вважає оспорюваний заповіт недійсним, оскільки на час складання такого, [PERSON] виповнилось 73 роки. В останні роки у неї розвинувся віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій. Крім того вона страждала гіпертонічною хворобою, деякі події сприймались нею неадекватно. Просить позов задовольнити. 23.04.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що зазначені в позовній заяві твердження про віковий склероз [PERSON] , випадки несприйняття дійсних подій, гіпертонічна хвороба та неадекватність сприйняття заповідачкою подій не мали місця. [PERSON] протягом всього свого життя, і на момент складання заповіту, перебувала у здоровому глузді, не страждала на психічні чи інші захворювання, через які б вона не увідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Після вчинення заповіту [PERSON] вчиняла неодноразово і інші правочини, особисто отримувала пенсію, що свідчить про її повну дієздатність, а тому просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просять позов задовольнити. Додатково вказали, що складаючи заповіт у 2010р. [PERSON] не була обізнана,що спірна квартира належала її синові (чоловіку позивачці), а тому помилково розпорядилась нею, включивши її у спадкову масу. Вказали, що складаючи заповіт на користь відповідача, [PERSON] заповідала лише будинок по [ADDRESS] , так як занала, що квартира [ADDRESS] належала її синові [PERSON] , який постійно там проживав із позивачкою,жодних заперечень щодо їхнього там проживання ні у кого ніколи не було. В судовому засіданні відповідач та його представник дали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву, просять в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Сьомої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте 04.05.2020 року подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2012 по 2014 р. доглядала за [PERSON] , яка мала травму бедра. Вона приходила кожного дня по два рази, крім вихідних, вони тісно спілкувались. Всі надані нею послуги оплачувались відповідачем [PERSON] . До дня смерті [PERSON] була адекватною, при повній пам`яті, жодних сумнівів щодо її психічного здоров`я у неї не було. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною відповідача, у шлюбі вони з 2008 року. З бабцею відповідача вони почали проживати ще з 2010 року. В 2012 році в неї стався інсульт, вона впала і отримала травму бедра. Щодо її психічного стану ствердила, що [PERSON] була повністю адекватна, свідок навіть залишала на неї дитину, коли [PERSON] йшла в магазин або робила щось по господарству. Померла за життя розповідала, що ображається на свого сина [PERSON] , який до неї не приходив і про неї не піклувався. Також свідок повідомила, що померла [PERSON] розповідала їй, що вона має квартиру на [ADDRESS] , де проживає її син з дружиною, проти їхнього проживання у цій квартирі вона не заперечувала. Померла їй повідомляла, що цю квартиру купила вона і спочатку заповіла її сину [PERSON] , але згодом вона передумала, і вирішила заповісти її онукові [PERSON] , який за нею доглядав. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою відповідача, добре знала померлу [PERSON] , часто з нею спілкувалась. Під час їхнього спілкування жодних сумнівів у її психічному здоров`ї у неї не було. Востаннє вона її бачила восени 2013 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Судом встановлено, що 05.01.2010 року [PERSON] , [INFO] , заповіла своєму онукові [PERSON] , [INFO] , все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право. Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Лучко І.Я. /а.с. 96/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] , померла [INFO] а.с. 8/. [PERSON] , [INFO] , є сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с. 7/. З свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2013 року /а.с. 5/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] , помер [INFO] / а.с. 8/. Судом також встановлено, що за життя чоловік позивачки звертався до суду з позовом про визнання заповіту його матері [PERSON] , посвідчений 05.01.2010 року приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лучко І.Я. недійсним, покликаючись на те, що в спадкове майно, яке [PERSON] заповіла своєму онукові, входить квартира [ADDRESS] , яку [PERSON] купив за власні кошти, проте оформив на матір, через те, що перебував у шлюбі який перебував в процесі розірвання. Саме тому, після підписання договору купівлі-продажу відразу на куплену квартиру був складений заповіт. В матеріалах справи міститься договір від 24.02.1995 року згідно якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , на підставі чого видане реєстраційне посвідчення від 20.03.1995 року /а.с. 10-11/. Також в матеріалах справи є заповіт від 24.02.1995 року, згідно якого [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла своєму синові [PERSON] /а.с. 12/. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до ст.ст. 76, 77, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилається на те, що в останні роки життя у [PERSON] розвинувся віковий склероз, почастішали випадки несприйняття дійсних подій, вона страждала на гіпертонічну хворобу, деякі події сприймались нею неадекватно, однак дані обставини не підтверджені жодними доказами. Натомість в матеріалах справи міститься лист Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру від 24.11.2014 року, згідно якого інформацією про стан психічного здоров`я [PERSON] диспансер не володіє, а згідно листа Державного закладу «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» від 18.11.2014 року [PERSON] знаходилась у вказаному закладі на обліку і жодних психотропних препаратів дільничний терапевт їй не призначав /а.с. 69-70/. Надані з боку відповідача докази, а саме правочини які укладала померла [PERSON] після оспорюваного заповіту від 05.01.2010 р.: довіреність від 05.02.2013 р., договір дарування від 03.05.2013 р та договір дарування від 01.07.2013 р. свідчить про її повну дієздатність /а.с. 63-68/. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що до дня смерті [PERSON] перебувала в адекватному стані, жодних психічних розладів у неї не було, вона повністю усвідомлювала всі свої дії. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту [PERSON] перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними чи перебувала у такому хворобливому стані, який перешкоджав би їй скласти заповіт. Доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Натомість, наявні в матеріалах справи такі докази як договори дарування часток житлового будинку своєму внукові, довіреність на представництво її інтересів щодо реєстрації права власності на належний їй будинок підтверджують дійсне волевиявлення [PERSON] на перехід до відповідача спадкового майна, яке належало їй на праві власності. Крім того, суд зазначає, що клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи ні з сторони позивача, ні з сторони відповідача заявлено не було. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи судом обставини справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю та недоведеністю. Згідно статті ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача, тому понесені позивачем судові витрати на судовий збір не компенсуються у зв`язку із відмовою у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed