Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та підлягає зняттю з реєстрації місця проживання, мотивуючи позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,70 кв.м. Вказана квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2006р., посвідченому приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 597. Її право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 04.04.2006р., номер запису 5180 в книзі 39. У належній їй квартирі у 2010-2011 роках вона мешкала із відповідачем - [PERSON] без реєстрації шлюбу. В цей період часу місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою знаходження квартири, а саме: [ADDRESS]. Приблизно у лютому 2012 року у нас із відповідачем погіршилися стосунки, внаслідок чого відповідач виїхав із вказаної квартири на інше постійне місце проживання і зараз мешкає в іншому місці, однак, до теперішнього часу зареєстрований у належній їй на праві приватної власності квартирі. Відповідач не є членом її сім'ї, виїхав із належної їй квартири у лютому 2012 року, квартирою не користується, добровільно відмовився від права користування жилим приміщенням у вказаній квартирі та вибув на інше постійне місце проживання. Вказані обставини підтверджуються актом від 20.09.2013р., складеним комісією вуличного комітету мікрорайону «Залізничний» м.Авдіївки Донецької області, та можуть підтвердити свідки. Вважає, що за таких обставин відповідач втратив право користування жилим приміщенням в належній їй квартирі, тож просила суд задовольнити її позовні вимоги до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та підлягає зняттю з реєстрації місця проживання. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи був судом повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не подавав, про причини неявки до суду не повідомляв. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи був судом повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не подавав, про причини неявки до суду не повідомляв. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку, і відповідач по справі не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи при цьому повідомленим належним чином, суд ухвалив: розглядати справу у заочному порядку відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,70 кв.м. належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2006 року, посвідченому приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 597. Її право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 04.04.2006р., номер запису 5180 в книзі 39 (а.с.5-8). Відповідач у справі членом сім'ї позивачки не є та був зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зі згоди позивачки. Також встановлено, що приблизно у лютому 2012 року відповідач виїхав з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на інше місце проживання, і де він зараз проживає позивачці достеменно не відомо. Факт непроживання відповідача [PERSON] у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], підтверджується даними акту, складеного 20.09.2013р. комітетом мікрорайону «Залізничний» Авдіївської міської ради (а.с.9). Згідно з положеннями ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до наведених вище норм цивільного законодавства України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.155 Житлового кодексу України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. У даному випадку право користування чужим майном надається відповідно до ст.156 ЖК України, але відповідач не є членом сім'ї позивачки і втратив право користування квартирою, що належить позивачці на праві приватної власності. Разом з тим, реєстрація відповідача у квартирі позивачки перешкоджає останній у реалізації її права на вільне користування та розпорядження належним їй майном, тобто фактично порушує право власності. Відповідно до ст.7 Закону України N 1382-IV від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналогічний порядок зняття з реєстраційного обліку передбачений пунктом 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Проаналізувавши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у належній позивачці квартирі та підлягає визнанню його таким, що підлягає зняттю з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати - судовий збір у розмірі 114,70 гривні. Враховуючи викладене та

Outcome: approved