Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник, будучи допитаними в якості свідків відповідно до вимог ст.62 ЦПК України, позов підтримали і показали суду, що позивачці на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24 січня 2003 року, належить земельна ділянка площею 2,000 га, що розташована на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. 27 серпня 2009 року між нею та відповідачем по справі було укладено договір №222 про оренду вказаної земельної ділянки. Свій примірник даного договору вона не отримала від відповідача, оскільки останній пояснив, що його необхідно зареєструвати у реєстрі відділу Державного земагенства. В серпні 2013 року, після відповідного звернення, вона отримала свій примірник договору. Ознайомившись із його текстом, виявила відсутність в ньому обов'язкових умов, а саме: відповідальності за несплату орендної плати та умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є істотними, а зазначена вище відсутність цих умов є, в свою чергу, підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до закону. Звернення до суду з відповідним позовом спонукали її тяжкі життєві обставини, а саме після звільнення з роботи та оформлення на пенсію, коштів на проживання не вистачає, вона не погоджується із розміром орендної плати, тому вона має намір самостійно, разом із сім'єю обробляти належну їй земельну ділянку. Крім того, представник позивачки зазначив, що відповідачем змінено цільове призначення належної позивачці земельної ділянки, а саме відповідач використовує земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тому, просять суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №222 від 27 серпня 2009 року укладений між [PERSON] та приватним сільськогосподарським підприємством «Лук'янівка». Представник відповідача в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, позов не визнав і показав суду, що між сторонами по справі 27 серпня 2009 року укладено спірний договір оренди земельної ділянки належної позивачеві на праві власності згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24 січня 2003 року, загальною площею 2,000 га, розташованої на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області терміном на десять років. 24.12.2010 року вищезазначений договір був зареєстрований, про що зроблено запис у Державному реєстрі земель за № 041095602849. В той же день після державної реєстрації позивач отримала свій примірник договору оренди земельної ділянки. Відповідач не має наміру достроково розривати даний договір. Вважає, що останнім було дотримано вимоги ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», при укладенні даного договору, інакше б не можливою була б його подальша державна реєстрація. До того ж, відповідач з часу укладення вказаного вище договору оренди земельної ділянки, добросовісно виконує всі його умови, зокрема орендна плата виплачується в повному обсязі та у встановлений договором строк. Протягом часу його дії жодних претензій з приводу недійсності цього договору від позивачки не надходило. Крім того, позивачка не надала до суду доказів щодо зміни цільового призначення її земельної ділянки (жодного висновку відповідних контролюючих органів). Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки договір оренди укладався 27 серпня 2009 року, тобто саме з моменту укладення договору для позивача були відомі всі істотні умови договору, на які він погодився, а тому саме з цього моменту вона могла довідатися про порушення її права, проте звернулася до суду тільки 06.12.2013 року і заяви про поновлення строку не подавала, не вказувала на причини пропуску позовної давності, і тому суд, на його думку, не може вирішувати питання про поновлення цього строку. Адже, згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, і є підставою для відмови у позові. Представник третьої особи відділу Державного земельного агентства у Таращанському районі Київської області щодо заявленого позову, просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки пройшли строки позовної давності. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні справи розглядаються судом в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ( ч.1 ст. 60 ЦПК України ), суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24 січня 2003 року, належить земельна ділянка площею 2,000 га, що розташована на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. 27 серпня 2009 року між сторонами по справі було укладено договір №222 про оренду вказаної земельної ділянки строком на десять років, починаючи з дати його реєстрації. Даний договір був зареєстрований у Таращанському районному відділі Київської обласної філії Центру ДЗК про що у Державному реєстрі вчинено запис від 24.12.2010 року за № 041095602849. Позивачка стверджує, що свій примірник даного договору отримала від відповідача в серпні місяці 2013 року, після відповідного звернення. Ознайомившись із його текстом, виявила відсутність в ньому обов'язкових умов, а саме: відповідальності за несплату орендної плати та щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Крім того, позивачка зазначає, що відповідачем було змінено цільове призначення належної їй земельної ділянки. Вказані обставини встановлено з пояснень позивачки та її представника, представника відповідача, допитаних в судовому засідання в якості свідків, представника третьої особи, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст. ст. 6,627 ЦК України). Згідно з ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У відповідності до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Тобто, 27.08.2009 року позивачка вільно розпорядилася належним їй майном на власний розсуд, передавши належну їй земельну ділянку в оренду відповідачу. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України ). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотні умови договору оренди землі встановлені статтею 15 Закону України «Про оренду землі». На момент вчинення договору, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Тобто, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із матеріалів справи вбачається, що сторони в належній формі уклали договір, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору і умови договору сторони погодили підписами. Визнаючи вказаний договір оренди недійсним з підстав незгоди позивача з тим, що в договорі не зазначена відповідальність за несплату орендної плати, умов щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суд зазначає, що своїм підписом в договорі позивачка погодилася з усіма умовами договору та проявила своє волевиявлення на його підписання. Питання, щодо внесення змін в договір оренди з цього приводу та будь-якого іншого позивачка перед відповідачем не ставила. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони виконували договір, питань щодо невідповідності умов договору ст.15 Закону України «Про оренду землі» не виникало, до реєстрації договору та під час його виконання позивачка не надавала відповідачу пропозицій про внесення до договору будь-яких змін. А тому вимоги позивача про визнання в цілому недійсним договору оренди від 27 серпня 2009 року не відповідає і вищевказаним положення ст. 217 ЦК України. Крім того, суд приходить до висновку, що в разі невідповідності договору оренди від 27.08.2009 року Закону, останній не пройшов би його державної реєстрації. Щодо твердження позивачки та її представника, що відповідач використовує її земельну ділянку не за цільовим призначенням, то суд не приймає дані твердження до уваги, оскільки ними не дано доказів зміни цільового призначення земельної ділянки. У відповідності до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду за вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідача в судовому засіданні надано заяву про застосування строків позовної давності. Суд при винесенні рішення враховує правову позицію, викладена в постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 року в справі № 6-101 цс 12 та від 18.12.2013 року в справі №6-127 цс13, прийнятими за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах і які, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із даними рішеннями Верховного Суду України.

Outcome: dismissed