Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивачка звернулась із позовною заявою, в якій просила дозволити тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина в супроводі матері [PERSON] в період з 01.06.2016 року по 31.08.2016 року та дозволити виготовлення паспорта для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON] без згоди батька [PERSON], а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати за надання правової допомоги. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 15.01.2005 року по 03.08.2015 року, в якому [INFO] у них народився спільний син - [PERSON], який на даний час проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Посилалась на те, що навчає сина іноземним мовам, в тому числі німецької мови, оскільки встановлено, що у віці 2-4 роки діти найлегше сприймають та засвоюють іноземні язики. З метою відпочинку, розвитку, розширення світогляду та вивчення німецької мови сином вона запланувала поїздку разом з сином до Німеччини в період з 01.06.2016 року по 31.08.2016 року в м. Мескірх, земля Баден- Вюртемберг, де має можливість проживати в німецькій родині, з якою перебуває у дружніх відносинах та яка запросила їх до себе та готові забезпечити їх необхідним житлом та взяти на себе витрати на проживання. З метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на дитину та отримання згоди на тимчасовий виїзд дитини позивачка звернулася до відповідача у листопаді 2015 року та запропонувала нотаріально оформити його згоду на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на дитину та згоду на тимчасовий виїзд дитини до Німеччини на період з 01.06.2016 року по 31.08.2016 року. Проте, відповідач відмовився від надання та нотаріального оформлення своєї згоди без пояснення причин, тобто чинить перешкоди у здійсненні матір'ю заходів, спрямованих на духовний та моральний розвиток дитини. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, обґрунтовуючи тим, що родина, яка запросила позивачку із сином на відпочинок, йому не відома та у нього є побоювання, що позивачка може вивезти сина за кордон на постійне проживання. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направивши письмову заяву, в якій у зв'язку зі значним навантаженням просив розглянути справу за відсутності представника, та висновок від 21.04.2016 року органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, яким підтримані вимоги позивачки про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], 2013 року народження, за кордон без згоди батька дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.01.2005 року по 03.08.2015 року, в якому [INFO] у них народився син - [PERSON], який на даний час проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Позивачка зазначала, що має намір виїхати за межі України з дитиною на оздоровлення та для його всебічного розвитку, однак не має нотаріально посвідченої згоди батька на виготовлення проїзних документів та на виїзд сина за кордон. Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року (зі змінами), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч.2 cт.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Враховуючи викладені позивачкою обставини щодо ухилення відповідача від надання згоди на виготовлення проїзного документу дитини суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон дитині - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, правилами ст. 313 ЦК України встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Отже, враховуючи зазначену вимогу, суд у резолютивній частині рішення відповідно до наявних у справі документів має зазначати державу, до якої можна здійснити виїзд на підставі наданого дозволу. У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох упродовж одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни. Між тим, позивачкою визначено, до якої країни передбачається виїзд, на підставі чого та протягом якого проміжку часу, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначенням при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в якій саме країні, в яку планує виїжджати позивачка з сином. Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Так, зі змісту позовної заяви та пояснень в судовому засіданні представника позивачки вбачається, що позивачка має намір виїхати з сином [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина на період з 01.06.2016 року по 31.08.2016 року з метою розвитку дитини, розширення світогляду та вивчення хлопчиком німецької мови. На підтвердження терміну перебування, фінансового та житлового забезпечення їх перебування у ФРН та виїзду до України позивачка надала посвідчену компетентним органом ФРН поруку (заяву про прийняття зобов'язання) приймаючої сторони - [PERSON], про що свідчать листи громадян Німеччини [PERSON] та [PERSON], а також офіційне запрошення [PERSON] [NUMBER] від 09Л2.2015, яке оформлено згідно до законодавства Німеччини та необхідне для оформлення Шенгенської візи. Позивачка зазначала, що знайома з [PERSON], яка приїздила в Україну та гостювала у неї. Вона як матір дитини, яка приділяє увагу вихованню сина, забезпечує його всім необхідним, піклується та дбає про нього, зверталась до батька з проханням падати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон, але він своєї згоди не надав, посилаючись на те, що, на його думку, вона має намір виїхати з дитиною за кордон на постійне місце проживання, що призведе до порушення його зустрічей з сином. Окрім того, йому не знайомі особи, які запрошують позивачку з сином відвідати Німеччину, що викликає у нього занепокоєння. Разом з тим, як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За викладених обставин суд вважає безпідставними та недоведеними доводи відповідача щодо недоцільності надання ним дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Таким чином, виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів малолітнього, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, що підтверджуються також висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.04.2016 року, суд вважає за доцільне надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], до Федеративної Республіки Німеччина, але на період з 04.08.2016 року по 31.08.2016 року без згоди батька дитини, оскільки за минулий час з 01.06.2016 року до 04.08.2016 року права не можуть бути захищені у такий спосіб. Щодо стягнення з відповідача витрат в розмірі 3000,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачкою витрат, повязаних саме із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, оскільки представництво позивача здійснювалось представником за договром від 07.12.2015 року про надання юридичних послуг (правовї допомоги), за яким позивачкою було сплачено 3000,00 грн., був укладений з ТОВ «Юридична компанія «Слєсарєв і Погребняк», яке здійснює загальну діяльність у сфері права, тому не є тим документом, який підтверджує понесені витрати саме на правову допому адвоката або іншого фахівця в галузі права у зв'зяку з розглядом цієї справи, оскільки жодним чином не свідчить про надання цих послуг особою, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення на користь позивачки з відповідача судових витрат за надання правової допомоги.

Outcome: partial