Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з моменту звернення і до її повноліття. Свою вимогу позивачка мотивує тим,що в шлюбі з відповідачем вони не перебувають, разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Відповідач являється батьком їх малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дитина зареєстрована та проживає разом з нею за її адресою проживання, повністю знаходиться на її утриманні. З моменту народження дитини і по даний час останній не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, незважаючи на те, що може це робити,участі у вихованні дитини не бере. Мирно врегулювати фінансове питання на утримання дитини відповідач не бажає. Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку надання матеріальної допомоги. Відповідач інших стягнень по виконавчим документам не має і може здійснювати виплату аліментів на утримання дитини в зазначеному розмірі. В зв'язку з вищевикладеним вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивачка, відповідач, представник позивачки не з'явились, від представника позивачки до суду надано заяву, відповідно до якої просить проводити розгляд справи за їх відсутності, уточнивши вимоги, просить стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі 500 гривень, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Причини неявки відповідача суду не відомі. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність зазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. З письмової згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статті 79, 80 СК України визначають, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за №3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено в судовому засіданні сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. З наданого суду свідоцтва про народження Серії [NUMBER], виданого 15.05.2014 року відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, вбачається, що 15.05.2014 року проведена реєстрація за актовим номером 1512 народження [PERSON], батьками якого зазначені - батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.3). Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що останній від народження сина та до сьогоднішнього дня не здійснює будь-яких дій з його виховання та не несе будь-яких витрат з його матеріального утримання. Вихованням сина займається виключно позивачка, так само як і всі матеріальні витрати стовно його утримання лежать на ній. Також судом встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований. З пояснень представника позивачки, останній має доходи, однак вони носять не регулярний та мінливий характер. Зазначенні обставини відповідачем також не спростовано в судовому засіданні. Суд вважає, що відповідно до наданих суду матеріалів та враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, підлягає задоволенню позовна вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 500 грн. у твердій грошовій сумі, щомісячно, починаючи з моменту звернення, а саме 13.10.2014 року і до повноліття дитини. Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 гривень 60 копійок, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст. 79, 80, 84, 91, 141, 180-185, 191, 199 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3,

Outcome: approved