Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування квартирою (кімнатою) №34-35 будинку №30 по вулиці Пішоновській в м.Одесі загальною площею 33,6 кв.м., житловою 22,5 кв.м. та визнати втратившими право користування кімнатою №35 площею 10,7 кв.м. відповідачами. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що постійно проживає у зазначеному вище житлі, яке було надано у користування її батькам, після розлучення у кімнаті залишилась проживати матір [PERSON], яка проживала у квартирі до смерті, після чого вказане житло використовується позивачкою за призначенням, сплачуються комунальні послуги. Відповідачі не проживають у вказаному житлі близько 30 років, вони поселились у кімнаті №15 і на думку позивачки, втратили право користування на вказане житло згідно ст.107 ЖК України з часу їх вибуття, тому позивачка вимушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 28.02.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду з повідомленням сторін. Представник позивачки [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та просила позов задовльнити повністю. Відповідачі надали до суду відзив, згідно якого повідомили, що позовні вимоги визнають повністю, оскільки більше 30 років проживають і користуються іншою кімнатою №15, а в кімнаті №35 вони лише зареєстровані. Третя особа у судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, про розгляд справи повідомлена належним чином. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка постійно проживає у [INFO], сплачує комунальні послуги, постійно оплачує послуги за користування електричної енергією, комунальні платежі, за час проживання позивач підтримує належний стан квартири, займається її впорядкуванням, при цьому зареєстрована у квартирі №34 цього ж будинку.\~ Зазначене житло на праві користування перебувало у користуванні відповідачів на підставі ордеру №47 серії АЕ від 20.07.1993 року, однак з 1980 року відповідачі в кімнаті не проживають, переселившись до кімнати №15, в якій мешкають по цей час, кімнатою №35 з того часу постійно користувалась мати позивачки [PERSON], після смерті 27.12.2015 року котрої у кімнаті проживає позивачка та безперешкодно користується ним, іншого житла не має, можливість зареєструватися за місцем проживання без визнання за нею права користування спірним житлом у позивача відсутня. Таким чином, позивачка на протязі тривалого часу користується кімнатами №34-35 будинку №30 по вулиці Пішоновській в м.Одесі, загальна площа яких становить 33,6 кв.м., житлова 22,5 кв.м. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частина 1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В силу п.4 ст.3 Закону Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №1382-ІУ від 11.12.2003 року, місце проживання є адміністративна-територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік. Відповідно до ч.2 ст.2 того ж Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. \~ Згідно Рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001, положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Ураїни від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. В п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому. Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Таким чином, встановлені у судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивачка безперешкодно тривалий час проживає у спірному житловому приміщенні та набула право користування ним, а як наслідок набула усі права та обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Щодо вимог про визнання відповідачів втратившими право користування кімнатою №35, у якій вони зареєстровані, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст.107 Житлового Кодексу України, у випадку вибуття наймача і членів його сім`ї на постійне проживання в інший населений пункт чи в інше житлове приміщення у тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Враховуючи відзив відповідачів, суд вважає, що вони вибули зі спірної квартири в інше житлове приміщення цього ж будинку в добровільному порядку, у зв`язку з чим втратили право користування цим жилим приміщенням з моменту вибуття, тобто з 1980 року. Згідно ст.7 зазначеного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, основані на вимогах діючого законодавства, а саме ст.ст.61, 63, 107 ЖК України, ст.ст.6, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, і підлягають судовому захисту шляхом визнання права користування житловим приміщенням та визнання відповідачів втратившими право користування спірним житлом.

Outcome: approved