Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 08 вересня 2006 року вона зареєструвала з відповідачем шлюб, від якого мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини припинені з травня 2020 року через протилежні погляди на шлюб та сім*ю. Спільне господарство не ведеться, подальшого сенсу підтримувати сімейні стосунки немає оскільки як у позивачки, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, сварок та поганого ставлення відповідача до дітей, розвинулася неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги, а тому просила розірвати шлюб, стягнувши з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей. Ухвалою суду від 7 вересня 2020 року позовні вимоги про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів роз`єднані, позовні вимоги про розірвання шлюбу виділені в самостійне провадження. В судовому засідання позивачка позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала в повному обсязі, зазначивши, що сім*я розпалася остаточно і збереження її неможливо. Представники позивача підтримали позовні вимоги, пославшись на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Відповідач в судове засідання не з*явився, належним чином був повідомлений про час розгляду справи в суді. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, зазначила, що відповідач проти розірвання шлюбу і хоче зберегти сім*ю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає повному задоволено. Судом встановлено, що з 08 вересня 2006 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 1708. ( а.с.9). Від спільного життя мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним за свою поведінку в сім`ї (ст. 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Ухвалами суду від 02 лютого 2021 року та 17 травня 2021 року сторонам двічі надавалися строк для примирення, однак не дивлячись на це сторони примирення не досягли, позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу. Справа знаходилась в провадженні суду з 2 липня 2020 року, тобто майже рік, за цей час сторони не досягли примирення, позивачка як в позовній заяві, так і в судовому засіданні категорично наполягала на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що шлюб існує лише формально, сім*я розпалася остаточно і збереження її не є можливим. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що позивачка довела обґрунтованість заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу, а фактичні взаємини подружжя вказують на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка, як і відповідач, має невід*ємне право без будь-яких обмежень одружуватися і засновувати сім`ю, в тому числі звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу (ст. 110 СК України). Відмова в розірванні шлюбу може бути розцінена як примушення до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Всупереч положенням ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що шлюбно-сімейні стосунки між сторонами не припинені та відновлення родини можливе. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved