Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участі третьої особи: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просить суд надати дозвіл неповнолітній дитині [PERSON] [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері - [PERSON] [INFO], [NUMBER], виданого Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, або в супроводі осіб які будуть нею уповноважені, без дозволу (згоди) та супроводу другого з батьків, батька - [PERSON], для здійснення тимчасового виїзду до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме: [PERSON], Угорщина, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, Федеративної Республіки Німеччини, Французької Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Молдови, Румунії, Чеської Республіки, Фінляндської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської [PERSON], Російської Федерації, [PERSON] Грузія, Сполучених Штатів Америки, Канади з метою відпочинку, лікування, участі у спортивних змаганнях, згідно з візами (іншими дозволами, що передбачені міжнародними договорами), що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньої дитини строком дії від «10» жовтня 2016 до «31» січня 2017 року, дозволити матері - [PERSON] або її офіційному представникові, без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], оформлювати передбачені проїзні документи для тимчасового виїзду чи/або супроводу неповнолітньої [PERSON] [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя а саме: [PERSON], Угорщина, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, Федеративної Республіки Німеччини, Французької Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Молдови, Румунії, Чеської Республіки, Фінляндської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської [PERSON], Російської Федерації, [PERSON] Грузія, Сполучених Штатів Америки, Канади з метою відпочинку, лікування, участі у спортивних змаганнях, згідно з візами (іншими дозволами, що передбачені міжнародними договорами), що проставлені в проїзному документі або в паспорті громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньої дитини, строком дії від «10» жовтня 2016 до «31» січня 2017 року Представник позивача просив суд проводити судове засідання без фіксації судового процесу. В судове засідання відповідач не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений завчасно в установленому законом порядку у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, свою думку щодо позову у будь-якій формі не висловив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 06 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Відділом РАГС Приморської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 550 від 06 жовтня 2000 року. 03 липня 2013 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В період перебування у шлюбі у подружжя народилася дитина [PERSON], [INFO]. Після розлучення місце проживання дитини визначено судом разом з матірю [PERSON]. Донька протягом пяти років навчається у спеціалізованій школі з спортивної гімнастики, досягла значних спортивних успіхів, бере участь у змаганнях по Україні та набула право брати участь у міжнародних змаганнях, але для виїзду дитини за кордон та, оформлення проїзного документа дитині необхідна письмова згода батька - відповідача по справі. Позивач самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки за кордон для відпочинку, оздоровлення та спортивних змагань. Згідно ч.1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 (зі змінами). Згідно ст. 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону, а саме паспорта громадянина України для виїзду за кордон, проїзного документа дитини, дипломатичного паспорта, службового паспорта, посвідчення моряка. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п. 4 постанови КМУ від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки для поїздки малолітньої особи за межі держави необхідна згода батька, позивач звернулася до відповідача з проханням надати такий дозвіл, але відповіді на даний час від відповідача не отримала. Надання позивачці дозволів на оформлення відповідних документів на тимчасовий виїзд дитини за межі України у її супроводі та оформлення усіх документів для тимчасового виїзду за межі України без дозволу чи згоди батька, потрібно для виїзду з дитиною за межі України для участі у спортивних змаганнях за кордоном. Відповідач працює моряком, що пов'язано з тривалими виїздами за кордон у зв'язку з відрядженнями, що у періоди відсутності відповідача на території України унеможливлює отримання позивачем дозволу на виїзд дитини, який оформлюється в нотаріальному порядку за присутності обох батьків, або за присутності одного з них за умови наявності відповідної нотаріально посвідченої заяви від іншого з батьків, та є одноразовим, повинен містити інформацію про конкретну країну та період виїзду, натомість оформлення дозволу на безперешкодне багаторазове перетинання кордону до повноліття [PERSON] відповідно до діючого законодавства України в позасудовому порядку є неможливим. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 155 СК України встановлює, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України зазначається, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Тобто, законодавством України визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. В свою чергу, мати малолітньої [PERSON] з метою отримання дитиною всебічного та всестороннього розвитку, розширення її кругозору та здобуття спортивних досягнень має намір надати можливість [PERSON] відвідувати інші країни. Тимчасове перебування дитини в різних країнах світу, ознайомлення з різними культурами буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дитини, водночас, участь дитини в міжнародних змаганнях сприятиме розвитку здібностей дитини. З огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам малолітньої [PERSON], то суд вважає, що тимчасові виїзди малолітньої [PERSON] на спортивні змагання за межі України відповідає її інтересам, через що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька є доцільним. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом Суд відмовляє у задоволенні вимог щодо негайного виконання рішення, оскільки ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Цей перелік є вичерпаний та надання дозволу на виїзд дитини за межи країни не передбачений, у звязку з чим суд відмовляє в цих вимогах. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. \~ Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів \~міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес \~іншим \~способом, що встановлений законом або договором. У відповідності з положеннями ст.60 ЦК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Outcome: partial