Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва та нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірвано згідно рішення Козелецького районного суду Чернігівської області 18.05.2016. Під час перебування у шлюбі 21.04.1994 рішенням виконавчого комітету Козелецької селищної ради народних депутатів №50 [PERSON] було виділено під забудову земельну ділянку площею 1200 кв. м. по [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці їх спільними зусиллями було побудовано за спільні кошти два житлові будинки, площею 72 кв.м. та 297 кв. м. Їх будівництво вже закінчено і вони фактично експлуатуються за своїм функціональним призначенням. При цьому будинок площею 72 кв. м. як літня кухня вже введений в експлуатацію і право власності на нього оформлене на відповідача. Ввести в експлуатацію та належним чином зареєструвати право власності на інший будинок площею 297 кв.м. не виявилося можливим, та як відповідач відмовляється оформляти прийняття цього будинку до експлуатації та зареєструвати за ним право власності. Оскільки вищезазначені об`єкти збудовані в період шлюбу, вони є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона з урахуванням вимог ст.ст. 60, 63, 69, 70 Сімейного Кодексу та ст.ст. 317, 319, 321, 368, 372 ЦК України просить визнати за нею та відповідачем право власності за кожним на Ѕ частину літньої кухні площею 72 кв.м та право власності на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, площею 297 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позові, зазначивши при цьому, що строк позовної давності на звернення до суду позивачка не пропустила, так як рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 31.05.2019 р., а з позовом вона звернулась у березні поточного року. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, застосувати строк позовної давності, так як позивачка з позовом звернулась до суду у липні 2019 року. Свої заперечення відповідачем викладені у відзиві, доповненнях до нього та письмових пояснення. В суді відповідач пояснив, що у 1994 році йому була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку та господарських споруд. У період шлюбу вони проживали у приміщенні літньої кухні площею 38,8 кв.м., яка знаходиться під одним дахом з сараєм по [ADDRESS] , де, починаючи з травня 1998 року, він зареєстрований та на даний час проживає. [PERSON] жодної участі у будівництві літньої кухні не приймала, оскільки тривалий час не працювала та не мала жодних доходів, необхідних для вкладення у будівництво. Житловий будинок, який знаходиться за вищезазначеною адресою збудований за власні кошти його батька, а тому він не має жодного відношення до вказаної будівлі, крім того, площа, яку зазначила позивачка як 297 кв.м. не підтверджена жодними доказами. Ні житловий будинок, ні літня кухня не введені в експлуатацію, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , батько відповідача у справі, пояснив, що в період перебування його сина, [PERSON] у шлюбі із позивачкою остання жодної участі у будівництві по [ADDRESS] не приймала. Він здійснював будівництво житлового будинку для себе, за свої особисті кошти, кошти дружини та дочки на земельній ділянці виділеній сину за вищевказаною адресою. На даний час будинок збудований, але не введений в експлуатацію. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що на земельній ділянці по [ADDRESS] знаходяться дві будівлі - літня кухня та житловий будинок. Діяльністю щодо будівництва вказаного майна займався батько відповідача, [PERSON] [PERSON] , перебуваючи в шлюбі із [PERSON] , жодної участі в будівництві не приймала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що з 06.10.1989 по 18.05.2016 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області, яке набрало законної сили 31.05.2016 року. (т. 1 а.с.13). Рішенням Козелецької селищної ради народних депутатів №50 від 21.04.1994 [PERSON] виділена під забудову земельна ділянка площею 1200 кв.м. по [ADDRESS] . ( т.1 а.с. 14) Розпорядженням Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області за № 153 від 14.07.1994 року надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати житловою площею 50, 5 кв. м. та господарських будівель для особистого підсобного господарства площею 72 кв. на вищезазначеній земельній ділянці. ( т. 1 а.с. 183). В пояснювальній записці до проекту забудови земельної ділянки [PERSON] зазначена забудова земельної ділянки будинком та господарськими будівлями, згідно вищевказаного розпорядження, роботи, які необхідно виконати, як по житловому будинку, так і по господарським будівлям та проведення інженерного обладнання. ( т. 1 а.с. 184). Згідно технічного паспорту, складеного на 09.09.1997 року на плані земельної ділянки виділеній [PERSON] відображені проектуємий житловий будинок та проектуємі господарські будівлі ( т. 1 а.с. 15-17). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України). Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Враховуючи вищевказані правові норми, твердження відповідача відносно того, що позивачка не приймала участі у будівництві житлового будинку та господарських будівель, а тому майно не є спільною власністю подружжя, не приймаються судом до уваги, оскільки, як встановлено у судовому засіданні вона займалась веденням домашнього господарства та вихованням спільної неповнолітньої дитини. Крім того, відповідач підтвердив у суді, що з 1998 року та по даний час він та позивачка зареєстровані по [ADDRESS] , але остання за вказаною адресою не проживає та надав довідку виконкому Козелецької селищної ради та акт на підтвердження постійного проживання та реєстрації ( т. 1 а.с. 181,182). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинен на довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому суд не враховує доводи [PERSON] про те, що житловий будинок по [ADDRESS] збудований за власні кошти його батька [PERSON] , оскільки на їх підтвердження відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підставі яких суд встановляє наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. ( ст.ст.76-78 ЦПК України ). Покази свідка [PERSON] відносно того, що він будував житловий будинок для себе на земельній ділянці виділеній його сину суд оцінює критично, так як свідок є рідним батьком відповідача, а отже зацікавлений у результаті розгляду справи. Крім того матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження вказаних свідчень. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] , вказує, що на земельній ділянці по [ADDRESS] збудовано два житлових будинки, один з яких площею 72 кв.м, як літня кухня, однак при цьому не надала жодного доказу відносно того, що літня кухня набула статусу житлового будинку, а не є господарською спорудою і що її загальна площа становить 72 кв. м. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачу розпорядженням Козелецької РДА від 14.07.1994 року надано дозвіл на будівництво господарських будівель загальною площею 72 кв, а згідно технічного паспорту до господарських будівель, крім літньої кухні, входять сарай, веранда, погріб. Тому доводи позивачки, що літня кухня є як житловий будинок є безпідставними та не можуть бути взяти до уваги судом з вищевикладених підстав. Отже, у судовому засіданні встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] в період шлюбу між сторонами збудований один житловий будинок та господарські будівлі до складу яких входить і літня кухня. Також [PERSON] , на підтвердження своїх вимог щодо побудованого за вказаною адресою житлового будинку площею саме 297 кв.м, посилається на висновок спеціаліста №С-954 експертного, будівельно-технічного дослідження щодо визначення дійсної (ринкової) вартості будинку від 27.06.2019, проведеного експертом експертної фірми «Еталон», [PERSON] . Як вбачається з висновку відповідь надана тільки на одне запитання, щодо ринкової вартості будинку по [ADDRESS] , яка становить 2364892, 00 грн. При цьому спеціаліст вказує загальну площу будинку - 298.0 кв.м. В дослідницькій частини висновку зазначено, що оцінка проводиться без огляду об`єкта дослідження, згідно наданих даних, оскільки доступу до об`єкта оцінки замовник не має. ( т. 1, а.с. 113-127). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи наданий позивачкою висновок спеціаліста, суд звертає увагу на те що висновок спеціаліста не містить жодного посилання на надані їй замовником [PERSON] даних відносно того, що будинок має площу саме 298.0 кв.м., а містить тільки дослідження вартості об`єкта порівняльним підходом. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували будівництво житлового будинку площею 297 кв. м. по [ADDRESS] позивачкою надано не було, а тому суд не може взяти до уваги висновок спеціаліста, як належний та допустимий доказ на підтвердження вищезазначеної площі житлового будинку за вказаною адресою. Сторони на підготовчому судовому засіданні на пропозицію суду відмовились від призначення експертизи у справі, що відображено у протоколі судового засідання.( т.2 а.с. 26-28). З довідки Козелецької РДА №01-45/2027 від 15.11.2019 та довідки Козелецької селищної ради за № 03-22/2122 від 13.11.2019 вбачається, що комісія по прийняттю в експлуатацію об`єкта будівництва житлового будинку площею 297 кв.м не створювалась, об`єкти будівництва як житлового так і не житлового будівництва в [ADDRESS] в експлуатацію не приймались. (т. 1 а.с.186). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України № Про регулювання містобудівної діяльності). Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів не прийнятих в експлуатацію заборонюється. Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. В свою чергу, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Отже новостворене нерухоме майно набувають юридичного статусу житлового будинку, будівлі чи споруди після прийняття їх до експлуатації із моменту державної реєстрації права власності на них. Верховний Суд у постанові від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц зазначив, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. В судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] не прийнятий в експлуатацію, що підтверджується вищезазначеними довідками, а також поясненнями сторін. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України яка визначає диспозитивність цивільного судочинства в якій вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Отже, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями не прийнятий в експлуатацію, сторонами не доведена їх фактична площа, тому позов про визнання права власності, як того просить позивачка, за нею та відповідачем за кожним на Ѕ частину літньої кухні площею 72 кв.м. та на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку площею 297 кв.м. по [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності у справі суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В судовому засіданні було встановлено, рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 31.05.2016 року (т.1 а.с. 13), а до суду з позовом до відповідача [PERSON] звернулась 06.03.2019, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції (т.1 а.с. 3), а не 19 липня 2019 року, як зазначає відповідач, тому суд вважає, що строки позовної давності позивачкою не порушені. Вирішуючи питання щодо стягнення із позивачки понесені відповідачем судові витрати, слід зазначити таке. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. З матеріалів справи вбачається, що при розгляді цивільної справи відповідач користувався правничою допомогою адвоката Валька І.В. згідно договору про надання правової допомоги від №229/20 від 16.03.2020 ( т. 2 а.с.65) З наданих суду розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, актів прийому-передачі послуг та рахунків-фактур вбачається, що відповідач здійснив витрати на правничу допомогу у розмірі 20871, 20 гривень. (т.2, а.с. 108-114, 136-138). Згідно наданого адвокатом Вальком І.В. розрахунку, витрати [PERSON] на вивчення адвокатом матеріалів справи склали 10 435,60 грн. та 10 435,60 за представництво інтересів замовника в районному суді (по 5217, 80 грн. за кожне засідання). Враховуючи викладене вище, складність справи, яка не є складною, час, витрачений адвокатом на підготовку справи та на участь у судових засіданнях, беручи до уваги принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд вважає за необхідне зменшити заявлений розмір витрат на надання правничої допомоги до 9000 гривень.

Outcome: approved