Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивачка, звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що є власником земельної ділянки площею 0,0307 га, яка розташована в м. Коломия,вул. Петлюри, 58 А, має державний акт на дану земельну ділянку серії ІФ № 043827 від 19.05.2004 року та згідно Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку має кадастровий номер 2610600000:17:003:0158. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд. Земельна ділянка позивачки межує із земельною ділянкою відповідача. Відповідач самовільно змістив межу, свою та позивачки, а тепер дана межа проходить по стіні житлового будинку позивачки. Таке самовільне захоплення частини земельної ділянки зі сторони відповідача завдає постійної шкоди майну позивачки, не маючи доступу до задньої стіни будинку, позивачка [PERSON] не має можливість проводити планові ремонти стіни, роботи по утепленню та підтримувати частину будинку у належному стані, мирно врегулювати спір не вдається. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять зобов`язати [PERSON] Мар`яна Томашевича, жителя [INFO], усунути перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою по вул.Петлюри,58-А у м.Коломиї Івано-Франківської області,кадастровий номер 2610600000:17:003:0158, площею 0.0307 га, шляхом перенесення за власний рахунок паркану на 0.8 метра від стіни житлового будинку по вул.Петлюри,58-А у м.Коломия, Івано-Франківської області,по якій фактично на даний момент проходить межа між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] Мар`яна Томашевича, та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Зазначив ,що саме позивачка відібрала в нього частину його земельної ділянки. Вказує,що Державний акт на землю позивачка зробила незаконно і він неодноразово з цього приводу звертався до органів державної влади та БТІ з приводу незаконних дій позивачки та її чоловіка. Подав до суду акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.08.2012 року у відповідності до якого жодних порушень земельного законодавства з сторони [PERSON] не встановлено. Просить у позовних вимогах відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача,представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Позивачка є власником земельної ділянки площею 0,0307 га, яка розташована в м. Коломия,вул. Петлюри, 58 А, має державний акт на дану земельну ділянку серії ІФ № 043827 від 19.05.2004 року та згідно Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку має кадастровий номер 2610600000:17:003:0158 (а.с.16). Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0985 га, яка розташована в м. Коломия,вул. Петлюри, 60, має Державний акт на дану земельну ділянку від 08.02.2010 року (а.с.94) . Таким чином, сторони по справі є рівноправними власниками своїх земельних ділянок і мають рівні права щодо власності, користування та розпорядження своїми земельними ділянками. У сторін є суперечка щодо меж земельної ділянки, яка продовжується тривалий час. До матеріалів справи як позивачкою так і відповідачем було надано план меж земельної ділянки, які межують між сторонами, однак з огляду на те, що суд не є фахівцем-експертом, то сторонам було запропоновано провести земельно-технічну експертизу. Однак обидві сторони спору від такої експертизи відмовились, більше того в дебатах представник позивача вважав таку експертизу недоречною. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. А у відповідності до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.141 ЗК України і позивачка і відповідач набули права власності на свої земельні ділянки відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами. На час приватизації сторонами по справі своїх земельних ділянок , вони погоджувала межі з суміжними землекористувачами. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності [PERSON] або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як субєкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. Відповідач по справі набув права власності на свою земельну ділянку в порядку, визначеному ст.ст.125,126 Земельного кодексу України. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116). Однак громадяни і юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Суд приходить до висновку,що при прийнятті рішення про передачу позивачці чи відповідачу земельної ділянки, норми ст.141 ЗК України не було порушено, оскільки сторони по справі набули права власності та права користування на свої земельні ділянки відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами. Сторони по справі користуються своїми ділянками тривалий час. В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст.\~173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті це умовно замкнута лінія на поверхні землі,яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п.\~«б» ч.\~1\~ст.\~12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл,селищ,міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1,\~2\~ст.\~116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено \~ч.\~1\~ст.\~122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності. В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року\~№ 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти,так і сами акти на право власності на земельні ділянки. Як вбачається з представлених документів та пояснень сторін, земельна ділянка була виділена відповідачу у суворому дотриманні чинного законодавства. Жодних порушень при виділенні земельної ділянки відповідачем суд не вбачає. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акта на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок. Крім цього, згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 визначено,що межеві знаки, встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, навіть до вступу даного наказу в дію, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власників ділянок. А саме встановлення меж земельних ділянок по даній інструкції проводиться на підставі технічної документації по землеустрою. Місцезнаходження межових знаків підлягає до прив`язки до пунктів геодезичної сітки. Як вбачається з представленої позивачкою технічної документації, межа між земельними ділянками сторін відповідачки була проведена, оскільки обидві сторони отримали Державні акти на землю. На замовлення позивачки ТзОВ «Геоземкадсервіс» провело роботи по інвентаризації спірної земельної ділянки. В ході цих робіт встановлено, що фактично у користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 0,0303 га, що на 0,0004 га менше, ніж вказано у Витязі з Державного земельного кадастру (0,0307 га). Однак даний лист (а.с.17) суд до уваги не бере з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.Якщо сторони домовилися про залучення експертами певних осіб, суд повинен призначити їх відповідно до цієї домовленості. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту. За наслідками заявленого клопотання суд ухвалою призначавє експертизу, і отримавши висновок експерта,оцінює його в сукупності всіх документів. На неодноразову пропозицію головуючого призначити земельно-технічну експертизу щодо наявності порушення меж між сторонами з сторони відповідача, сторони такого бажання не виявили. Представлений лист ТзОВ «Геоземкадсервіс», є думкою певних осіб, які працюють в цьому товаристві, не є висновком експерта, як це передбачено нормами ЦПК України, [INFO], стаж роботи та фах цих осіб. Крім цього, за основу дослідження даним підприємством було взято витяг з Державного земельного кадастру без виїзду на місце, тому за таких обставин до уваги судом цей лист не береться. Крім цього, при вирішенні даної справи по суті, суд бере до уваги долучені відповідачем акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 25.08.2012 року (а.с.53), яким встановлено,що відповідач користується своєю земельною ділянкою на законних підставах, і що під час перевірки порушень чинного законодавства з його сторони не виявлено. В той же час в матеріалах справи є лист першого заступника Інспекції ДАБК у Івано-Франківській області від 21.08.2012 року (а.с.56) у відповідності до якого позивачку , за скаргою відповідача, було притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільне будівництво господарських споруд по вул.Петлюри,58-А. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 [PERSON] України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам,права і свободи чи інтереси яких порушені,незнані або ос порені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів,їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Сторонам по справі, та позивачці зокрема, неодноразово пропонувалось подати клопотання для проведення земельно-технічної експертизи з метою встановлення чи є порушення межі земельної ділянки з сторони відповідача, однак позивачка та її представник від подання такого клопотання утримались та відмовились добровільно. За таких обставин суд зобов`язаний розглянути справу виключно на підставі тих документів, які подали до суду сторони спору. Згідно ч.3 ст.10,ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. За таких обставин суд приходить до висновку ,що позовні вимоги позивачки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.41 [PERSON] України, ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.256,267,319,321,325,373,386 ЦК України в ред. 2003 року, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року\~№ 6-2824цс15, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 16 березня 2016 року №6-1428цс15, та

Outcome: dismissed