Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила надати їй додатковий термін строком в три місяця для подачі заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON], померлої 07 липня 2014 року. В обґрунтування вимог вказала, що 07 липня 2014 року померла її бабуся - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку № 20 по вул. Квартальна в місті Кривому Розі. Як їй стало відомо, за життя 13 жовтня 2010 року бабуся склала заповіт, яким заповіла все належне майно їй. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] по праву представлення є її онуки: вона та її брат [PERSON], оскільки їх батько [PERSON] (син померлої [PERSON]), помер 10 січня 2013 року. Її брат [PERSON] не прийняв спадщину після померлої бабусі, судом йому було відмовлено у встановленні додаткового строку для прийняття спадщини, тому вона звертається до Криворізької міської ради зі своїм позовом. Після смерті бабці вона не зверталась до нотаріальної контори в установлений законом шестимісячний термін з заявою про прийняття спадщини, оскільки нічого не знала про наявність заповіту і вважала, що по закону майно покійної успадковує її мати. 30 березня 2016 року вона звернулася до державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], але їй в його видачі було відмовлено з тих підстав, що вона пропустила термін для прийняття спадщини після її смерті, оскільки в будинку разом з бабцею вона зареєстрована не була і з заявою протягом шісти місяців з дня її смерті в нотаріальну контору не звернулася. Вважає, що пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, оскільки про наявність заповіту дізналася тільки у вересні 2015 року. За життя бабця нічого не розповідала про те, що склала на її користь заповіт. Ще за два місяця до її смерті і до самого вересня 2015 року вона тимчасово мешкала в смт. Чаплинка, Херсонської області за адресою: [ADDRESS] зі своїм співмешканцем. Її мати також нічого не знала про наявність заповіту і тільки після того, як вона отримала лист від нотаріуса з повідомленням про те, що бабцею складений заповіт на її користь, вони в спадковому будинку, де до смерті мешкала бабця, знайшли заповіт та витяг зі Спадкового реєстру про реєстрацію заповіту на її користь. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовільнити, проти постановлення заочного рішення не заперечували. Допитаний в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснив, що він з початку травня 2014 року мешкав з [PERSON].У липні їй зателефонувала мати та сказала, що бабуля померла. Позивачка поїхала на поховання і її не було два дні.У вересні 2015 року вони переїхали до м. Кривого Рогу, а про те, що є заповіт ніхто не знав. Про його існування вже дізналися коли виникли питання по спадщині. Представник відповідача - Криворізької міської ради до суду не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, поштове повідомлення про вручення судової повістки долучено до матеріалів справи, причини неявки суду не відомі. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст.\~169\~ЦПК України та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача та його представника, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності представника відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Матеріалами справи встановлено, що 07 липня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 07 липня 2014 року, зроблено відповідний актовий запис № 1089. Син померлої [PERSON], помер 10 січня 2013 року, ще до смерті матері, згідно свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 14 січня 2013 року, зроблено відповідний актовий запис № 88, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається збудинку № 20 в по вулиці Квартальна в м. Кривому Розі. Позивач [PERSON] є рідною онукою померлої [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Окрім позивачки спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] по праву представлення є також її брат [PERSON], однак він не прийняв спадщину після померлої бабусі, судом йому було відмовлено у встановленні додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно до заповіту від 13 жовтня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2-3651, [PERSON], мовою оригіналу: «…усе належно мені майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать мені на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обовязки, які належатимуть мені на день моєї смерті, та на що я за законом буду мати право, а також належний мені на праві приватної власності житловий будинок за номером 20 (двадцять), розташований по вулиці Квартальна, що в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, заповідаю [PERSON], 07 вересня 1986 року народження…», копія заповіту долучена до матеріалів справи. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом 30 березня 2016 року, але отримала постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, у зв'язку з тим, що вона пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини. Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України. Відповідно до ст. 1272 ЦК України наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами слід вважати такі причини, які з огляду на моральні норми суспільства виправдовують поведінку спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Закон надає фізичній особі право призначити спадкоємців шляхом складання заповіту та розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій погляд. Заповіт розпорядження особи (заповідача) відносно належного їй майна, майнових прав та обов'язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином. Як правочин він має відповідати всім вимогам, що звичайно пред'являються до правочинів відповідно до ЦК. Його значення полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обов'язків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача. Заповідач має право за своїм розсудом заповідати майно будь-яким особам, будь-яким чином визначити частки спадкоємців в спадщині, позбавити спадщини одного, кількох чи всіх спадкоємців за законом, не зазначаючи причин такого позбавлення, а також включити до заповіту інші розпорядження, передбачені правилами ЦК про спадкування, скасувати чи змінити складений заповіт. Свобода заповіту обмежена правилами про обов'язкову частку , передбачена ст. 1241 ЦК України. Судом встановлено, що право на обов'язкову частку у спадщині відсутнє. Заповіт складений відповідно до ст. ст. 1247, 1248 ЦК України. Згідно до ст. 1255 ЦК України, таємниця заповіту, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] не могла дізнатися щодо факту складення цього заповіту, до відкриття спадщини. Суд вважає, що неповідомлення позивачку [PERSON] компітентними особами про існування заповіту після відкриття спадщини, є вагомою причиною неподання нею заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки, оскільки, з огляду на моральні норми суспільства зазначені обставини виправдовують її поведінку як спадкоємця. Згідно із принципом свободи заповідання спадкування за законом має місце у разі відсутності заповіту або визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом всієї спадщини (ч. 2 ст. 1223 ЦК). Оскільки спадщина ніким не прийнята, заяв про відмову від спадщини позивач не подавав, спадщина не визнана судом відумерлою, позивач в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє право на спадкування не може. Порушень визначенням позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини прав, свобод чи інтересів інших осіб не встановлено, оскільки інші спадкоємці відсутні. З урахуванням вищенаведених вимог закону, волевиявлення [PERSON] на передачу майна у порядку спадкування своїй онукі [PERSON], яка не просто помилялася з причин юридичної необізнаності у способі прийняття спадщини, а взагалі не знала про існування заповіту та враховуючи відсутность інших, крім позивача, спадкоємців до майна померлої, визначення додаткового строку для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства, визначених у визначених ст.3 ЦК України. Три місяці є достатнім строком для подання позивачем відповідної заяви. На підставі викладеного і

Outcome: approved