Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що сторони 9 липня 2005 року зареєстрували шлюб, який був рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2018 року розірваний. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, які мешкають із позивачкою. Оскільки відповідач має дохід, тому повинен утримувати своїх дітей, від здійснення чого він ухиляється. Натомість діти потребують належного харчування, одягу та медичного догляду, через що позивачка змушена звертатися до суду з вимогою про стягнення на свою користь з відповідача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення 18-річчя старшою дитиною. Частково погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідач, [PERSON] , подав письмовий відзив, де вказував, що є приватним підприємцем з 2004 року, маючи рахунок в КБ «Приватбанк» та отримуючи на нього дохід від підприємницької діяльності. Починаючи з листопада 2019 року його щомісячній дохід складає в середньому 8000 грн. Отже, він не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/2 частки на утримання дітей, оскільки це становитиме значний матеріальний тягар для нього. Посилаючись на розмір прожиткового мінімуму, вважав, що розмір аліментів у вигляді 1/3 частки від його доходів (близько 2700 грн. на місяць) є достатнім та забезпечить прав неповнолітніх дітей та відповідатиме рівному обов`язку по утриманню дітей кожним з батьків. Додавав, що витрати на оплату лікування дитини є додатковими витратами на утримання дитини. На підставі викладеного погоджувався сплачувати на користь [PERSON] на утримання спільних неповнолітніх дітей аліменти у розмірі 1/3 частки всіх своїх доходів щомісячно. Позивачка, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилась. Представник позивачки, адвокат Іванова Т. В., у судовому засіданні, підтримуючи заявлені позовні вимоги у повному обсязі, вказувала, що відповідач має двох дітей, яких зобов`язаний утримувати, від чого фактично ухиляється, хоча має можливість їх утримувати, бо отримує належний дохід від власної підприємницької діяльності, про що свідчить відомості з податкової за 2019 рік відносно [PERSON] , а також він не має інших утриманців. Додавала, що старша донька сторін потребує лікування. Тому вважала, що стягнення аліментів на кожну дитину відповідача у розмірі по 1/4 частці відповідатиме інтересам дітей сторін, яких наразі утримує одна позивачка, та відповідає ч. 3 ст. 70 «Про виконавче провадження». Відповідач, [PERSON] , до судового засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON] , підтримуючи письмовий відзив на позовну заяву, вказувала суду, що придбана у 2012 році відповідачем домівка є спільною сумісною власністю сторін, а не особистою власністю [PERSON] . Натомість у позивачки є власне житло у місті Києві, яке вона здає в оренду, отримуючи від цього кошти. Також посилалась на те, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження своїх доходів. Зазначала, що дохід від підприємницької діяльності [PERSON] у 2020 році суттєво зменшився через карантинні обмеження та економічну кризу, що супроводжує обмеження підприємницької діяльності у цей час. Таким чином, наполягаючи на рівності обох батьків по утриманню спільних дітей, просила суд стягувати аліменти з відповідача саме у розмірі 1/3 частки. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом матеріалами встановлено, що за свідоцтвом про народження, виданим 5 серпня 2009 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 63, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 22 травня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 409, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 10). Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2018 року по справі № 265/7367/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 9 липня 2005 року, актовий запис № 396, було розірвано 8 листопада 2018 року (а. с. 14). Відповідно до виписки № 5176 від 3 вересня 2019 року вбачається, що [PERSON] , 2007 р. н., перебувала на стаціонарному лікуванні з 20 серпня 2019 року по 3 вересня 2019 року внаслідок прогресуючої міопії обох очей середнього ступеня, якій був призначений курс лікування тривалістю 1 рік 6 місяців (а. с. 70-71). Необхідність сплати за відвідування дитячого садочку [PERSON] , 2014 р. н., зокрема за липень 2020 року - 778,80 грн., підтверджується квитанціями за дитячий садочок № 165, наданими позивачкою (а. с. 72-74). У свою чергу суд зазначає, що за оглянутими матеріалами справи вбачається, що за актом від 21 серпня 2020 року [PERSON] фактично мешкає без реєстрації в [ADDRESS] (а. с. 57). На підставі записів трудової книжки [NUMBER] , заведеної 3 грудня 2004 року, вбачається, що відповідач, [PERSON] , був 30 червня 2017 року звільнений з роботи за власним бажанням, після чого записів у такій трудовій книжці немає (а. с. 88-91). За випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що [PERSON] є з 5 жовтня 2004 року ФОП, який зареєстрований в [ADDRESS] , що підтверджується актуальними відомостями з такого реєстру, отриманими судом з відкритого сайту Міністерства юстиції України (а. с. 94, 118). Наявність доходів [PERSON] , як ФОП, за 2020 рік підтверджується роздруківками з рахунку відповідача, наданими суду його представником (а. с. 92-93). Також з виписки від 31 жовтня 2020 року з карткового рахунку відповідача, [PERSON] , відкритого у ПАТ «КБ Приватбанк», вбачається, що останній отримував на такий картрахунок дохід від ФОП [PERSON] протягом листопада 2019 року - травня 2020 року в сумі 50700 грн., що складає близька 8450 грн. на місяць. З відповіді від 9 листопада 2020 року ГУ ДПС у Донецькій області ДПС України про доходи [PERSON] за період з 1 січня 2019 року по 30 червня 2020 року вбачається, що відповідач отримував дохід від ФОП [PERSON] за 4-й квартал 2019 року в сумі 31000 грн., за 1-й квартал 2020 року в сумі 27700 грн. та за 2-й квартал 2020 року в сумі 20000 грн., що складає дохід відповідача за перші шість місяців 2020 року близька 7950 грн. на місяць. З відповіді від 10 листопада 2020 року Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори також вбачається, що за інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 9 листопада 2020 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2010 року. У свою чергу на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 серпня 2020 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2019 року. За змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК) батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 181 СК аліменти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. За п. 1-4 ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому за ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Так мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (для дитини у віці від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року становить - 2218 х 50 / 100 = 1109 грн.), а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (для дитини у віці від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року становить - 2218 грн.). На підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, - з 1 липня - 2318 гривень, а з 1 грудня - 2395 гривень. За таких фактичних обставин, встановлених судом, враховуючи, що на утриманні позивачки перебувають двоє малолітніх дітей, яких відповідач зобов`язаний утримувати до досягнення ними повноліття, то суд не приймає позицію відповідача щодо необхідності відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки незважаючи на розмір доходу, відповідач зобов`язаний забезпечувати належне утримання своїх дітей та сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17. Також суд зазначає, що за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Враховуючи, що середній дохід відповідача у місяць за 4 квартал 2019 року та 1 й 2 квартали 2020 року становив близька 8000 грн., а прожитковий мінімум для працездатних осіб установлено Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року у розмірі 2102 грн., то таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] має змогу сплачувати аліменти на своїх малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів доходів, оскільки після відрахування вказаних витрат, дохід відповідача залишатиметься вищим від прожиткового мінімуму. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року по справі № 766/47/16-ц. Однак, суд відхиляє посилання представника [PERSON] на те, що з відповідача правомірно стягувати аліменти у розмірі 1/2 частки від доходів відповідно до ч. 3 ст. 70 «Про виконавче провадження», оскільки визначений такою нормою максимальний розмір відрахувань за аліментами з доходів боржника у розмірі 50% може бути застосований при згоді на такий розмір платника аліментів або у разі наявності на його утриманні трьох чи більше дітей. Суд зазначає, що підстав для стягнення саме у такому розмірі аліментів з відповідача, проти чого останній заперечує, в судовому засіданні не було добуто. При цьому суд вважає слушними доводи представника відповідача, що додаткові витрати на лікування старшої доньки сторін можуть бути стягнуті на підставі ст. 185 СК, яка передбачає участь батьків у додаткових витратах на дитину. Також суд не бере до уваги наявність у [PERSON] житлового будинку, оскільки він був придбаний ще у 2012 році та є фактично спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін. Враховуючи наведені норми, зважаючи на доведений дохід відповідача за 2020 рік (близька 8000 грн. на місяць), суд встановив, що 1/3 частка від такого доходу (на підставі ст. 161 ЦПК) на утримання обох дітей [PERSON] становитиме близька 2666,67 грн. на місяць (8000 / 3 = 2666,67), що перевищуватиме 50% прожиткового мінімуму для двох дітей відповідного віку (2395 грн. з 1 грудня 2020 року), передбачений ч. 2 ст. 182 СК. Виходячи з викладеного вмотивування, враховуючи рівність батьків по утриманню своїх дітей та зважаючи на загально визначений розмір аліментів, що стягуються на двох дітей, який дорівнює 1/3 частки від доходів боржника (ст. 161 ЦПК), то суд вважає можливим саме частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] , стягнувши з [PERSON] аліменти на утримання доньки, [PERSON] , 2007 р. н., та сина, [PERSON] , 2014 р. н., у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу відповідача щомісячно до досягнення донькою повноліття. Суд також зазначає, що оскільки за ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, то стягненню аліменти за вказаним рішенням підлягають, починаючи з моменту звернення позивачки до суду із таким позовом, тобто з 7 листопада 2019 року. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави суд не стягує судовий збір, оскільки він вже був стягнутий з [PERSON] відповідно до виконавчого листа, виписаного по такій справі на підставі рішення суду від 5 лютого 2020 року, що підтверджується постановою державного виконавця від 18 травня 2020 року (а. с. 36-38).

Outcome: partial