Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути на її користь на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, але в подальшому відмовилася від позовних вимог в частині стягнення аліментів та просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 23 листопада 2013 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, у звязку з відсутністю взаєморозуміння, втрати почуття любові та взаємоповаги. Шлюбні відносини фактично припинені з 30 червня 2016 року, спільне господарство не ведеться, у звязку з чим позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка у судове засідання не зявилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, просив задовольнити. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до положень ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 130254 від 23 листопада 2013 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2013 року, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Токмаку реєстраційної служби Токмацького міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 117. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-ЖС № 247824 від 18 березня 2014 року, актовий запис № 72, відповідно до якого батьком є [PERSON] відповідач у справі. Відносини між подружжям не склалися за відсутністю взаєморозуміння між ними. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу та рівності подружжя, закріпленого ст. 51 Конституції України. Так як укладення шлюбу здійснюється вільно та добровільно, то ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо їх основа втрачена. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, шлюб існує формально. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Прізвище позивачу залишити теперішнє «Демченко». Згідно п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014\~року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в звязку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується. На підставі ст. ст. 105, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved