Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача про стягнення аліментів на її утримання в розмірі 1/2 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, мотивуючи вимоги тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25.02.2011 року. Проте спільно проживати та вести господарство в квартирі відповідача за адресою [ADDRESS], яка належить йому на праві власності, розпочали з 2008 року. Мотивує тим, що 08.12.2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області їх шлюб був розірваний. Від подружнього життя спільних дітей з відповідачем не має. Посилається на те, що з 18.11.1997 року по 31.12.2002 року їй була встановлена інвалідність ІІ групи, а з 01.01.2003 року визнано інвалідом ІІІ групи і продовжено до 28.02.2016 року, а на даний час уже безстроково. Розмір пенсії за зарплатою становить 1049,00 грн., інших джерел доходів не має, потребує матеріальної допомоги, а колишній чоловік не надає допомоги. Зазначає, що їй відомо, що відповідач отримує пенсію у сумі 3000 грн., та працює слюсарем-сантехніком в ПАТ «Камет» та отримує заробітну плату в розмірі до 7000,00 грн. Крім того, згідно з державних актів на право власності на земельні ділянки площею 2,8360 га та 2,8362 га розташованих в Київській обл., Кагарлицького району, Горохівська сільська рада відповідач отримує 5000,00 грн. в рік за оренду паїв. Таким чином, враховуючи те, що відповідач будучи працездатним та маючи задовільний стан здоров'я, та не маючи на своєму утриманні інших осіб, має можливість надавати їй матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки позов підтримали з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просили вимоги задовольнити, представник позивача додатково пояснила, що позивач є інвалідом 3 групи, коштів, які вона отримує не вистачає, повною мірою забезпечити себе не в змозі, позов є вимушеною мірою так як позивач потребує матеріальної допомоги. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, обґрунтувавши поясненнями просили відмовити в його задоволенні, оскільки відповідачка періодично працює, отримує допомогу від свого повнолітнього сина, на даний час в провадженні суду перебуває її позов щодо розподілу майна і вона претендує на значну його частку, він надає також допомогу своїй доньці, яка була позбавлена житла вклавши кошти в будівництво і яке не можуть із-за незаконності дій забудовника ввести в експлуатацію. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника відповідача, з'ясувавши в сукупності обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.12.2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між сторонами був розірваний ( а.с.9-10). Від подружнього життя спільних дітей з відповідачем не має. Як вбачається з позовної заяви, пояснень наданих в суді, письмових доказів по справі, позивачка по справі є інвалідом 3 групи, загальне захворювання, що підтверджується посвідченням [NUMBER] [NUMBER] від 24.12.1997 року, що підтверджує те, що остання була інвалідом П групи, в шлюбі з відповідачем стан її не погіршився, а навпаки їй встановлено 3 групу інвалідності, що свідчить про те, що стан здоров'я її покращився (а.с.11,39). Згідно ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Згідно ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Згідно ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.02.2011 року (а.с.9), який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб був розірваний від 08.12.2014 року за заявою позивачки ( а.с.9-10) Як вбачається з наданих суду матеріалів - ..розмір пенсії позивачки становив 1049,00 грн. до 10.11.2015 року, з 10.12.2015 року розмір пенсії становив -1174,00 грн., а починаючи з 10.05.2016 року розмір пенсії становив - 1230,00 грн., що підтверджується випискою ПАТ КБ «Приват-Банк» (а.с.12, 66-68). Також з зазначеної виписки вбачається, що на її рахунок здійснюється карткове поповнення коштів і станом на 01.07.2016 року на рахунку значиться сума в розмірі - 11725,47 грн. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII (із змінами та доповненнями) установлено у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 вересня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 вересня - 1167 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 вересня - 1455 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII (із змінами та доповненнями) установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1496 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1208 гривень. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1208 гривень. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» визначено на 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні. Згідно зі ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Позивачка являється інвалідом та з 18.11.1997 року по 31.12.2002 року їй була встановлена 2 група, а з 01.01.2003 року визнано інвалідом 3 групи і продовжено до 28.02.2016 року, в послідуючому з 09.03.2016 року встановлено 3 групу інвалідності довічно. Судом встановлено, що оскільки позивачка отримує пенсію у розмірі що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом, то вона не може згідно із ст. 75 СК України, вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Відповідач також є пенсіонером та фактично виплачений йому розмір пенсії з січня по липень 2016 року становить по 2458,91 грн. на місяць (а.с.129). З наданих суду матеріалів вбачається, що до вересня 2016 року відповідач працював слюсарем-сантехніком в ПАТ «Камет» в м. Києві та отримував заробітну плату за період з березня по серпень 2016 року включно, загальний розмір якої становив 27984,58 грн. (а.с.119). Позивачкою в підтвердження того, що син її не взмозі надавати їй належну матеріальну допомогу надано відомості того, що її син на утриманні має неповнолітнього сина, [INFO].( а.с.145) та його дружина знаходиться в декретній відпусті по доглядом за дитиною до 3-х років. ( а.с.146). Згідно ж довідки №14 про доходи [PERSON] (батько) за період з квітня 2015 року по квітень 2016 року виданої управлінням ДССЗЗІ у Волинській обл. від 12.12.2016 року, загальний розмір доходів становить - 120962,41 грн.( а.с.142). Виходячи з положень ст. 75 СК України, якою визначено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу, суд приходить до висновку, що позивачка з врахуванням наданих нею доказів на які посилається як на підставу для задоволення її вимог, не має права на утримання (аліменти), оскільки згідно з законом не потребує матеріальної допомоги. Крім того у матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачкою значних витрат на обслуговування своєї життєдіяльності, як і докази наявності у позивачки витрат на лікування. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі №6-3066цс15, за положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Враховуючи, що позивач не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування своїх вимог, зокрема потреби в отриманні матеріальної допомоги через незабезпеченість прожитковим мінімумом, обов'язок з доведеннях яких відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України лежить на останній, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Не спростована позивачкою і та обставина, що на даний час в провадженні суду перебуває справа щодо розподілу майна між колишнім подружжям і її вимоги визнання за нею права на ? частину спірного майна, що підтверджує пояснення відповідача щодо її матеріального стану. Позивачкою в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували зворотнє, а ті які надані, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки об'єктивно спростовуються в сукупності матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивачкою у правовідносинах, які склалися між нею та відповідачем та їх недоведеності в суді. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного, Конституції України, ст.ст. 75, 76, 80 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed