Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову зазначила, що вона є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , яку отримала у спадок від померлого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.07.2020 року, Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 24.07.2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2020 року. У травні 2008 року відповідач, який доводився сином померлого чоловіка позивачки, однак не доводився та не доводиться до теперішнього часу їй сином, після відбуття кримінального покарання та звільнившись із місць позбавлення волі попросив батька зареєструвати його у даній квартирі, оскільки знаходився під наглядом правоохоронних органів. Відповідач ніколи не мешкав за місцем реєстрації, його особистих речей в квартирі не має, фактично мешкає у житловому приміщенні своєї знайомої за адресою: [ADDRESS] по теперішній час. Таким чином, відповідач [PERSON] більше ніж півроку не мешкає у зазначеній квартирі. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, не є членом сім`ї позивачки, проживає за іншою адресою, у зв`язку з чим позивачка змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі, не має змоги оформити субсидію, є пенсіонеркою, через що змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідачки вважав про наявність підстав для задоволення позовних вимог Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що не проживає у спірній квартирі через перешкоди позивачки, яка змінила замки вхідних дверей квартири. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив,\~що [PERSON] ,\~позивачка по\~справі,є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , яку отримала у спадок від померлого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.07.2020 року, витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 24.07.2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2020 року. В квартирі за адресою: [ADDRESS] , з травня 2008 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , про що свідчить довідка від 15.09.2020 року № 48 ОСББ «Промінь». Факт реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується даними виконавчого комітету Токмацької міської ради від 30.09.2020 року № 13-19/3499. Сторони не заперечують наявність сімейних відносин між відповідачем та колишнім власником [PERSON] .. Як на підставу позову позивачка посилалася на статті 71, 72 ЖК\~Української РСР. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до частин першої, другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (ВС постанова від 20.05.2020 року № 461/9220/14). Як зазначено ВС в постанові від 30.03.2020 року № 619/1987/18 законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Укладення відповідачем шлюбу не може свідчити про наявність у нього іншого постійного місця проживання Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] не менше року. Раніше в даній квартирі проживав чоловік на ім`я [PERSON] зі своєю дружиною. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач з 2008 року звільнившись з місць позбавлення волі почав проживати в квартирі [ADDRESS] . Дуже часто відповідач їздив на заробітки за кордон, проводив за власний кошт ремонт у згаданій квартирі, проживав та мав там свої особисті речі. Близько двох місяців назад позивачка змінила замки вхідних дверей квартири, у зв`язку з чим, відповідач з цього часу в квартиру потрапити не міг. Свідок [PERSON] додатково зазначила, що проживає в тому ж під`їзді що і квартира [ADDRESS] та разом з нею з 2015 року проживає відповідач без укладення шлюбу. Відповідач до заміни замків вхідних дверей позивачкою користувався спірною квартирою, робив в ній ремонт тощо. Наміру зареєструвати право проживання відповідача у своїй квартирі свідок не має. Зазначені вище покази свідків в силу їх суперечності між собою судом оцінюються критично з врахуванням письмових доказів у справі. В той же час, відповідно до довідки ОСББ «Промінь» від 15.09.2020 року № 48 відповідач не проживав у квартирі [ADDRESS] не теперішній час, а відповідно до довідки ОСББ «Промінь» від 08.11.2020 року № 78 відповідач не проживає в зазначеній квартирі впродовж останній 3 місяців з причини створення перешкоди для проживання позивачкою у справі шляхом заміни вхідного замка. Як зазначив ВС в постанові від 20.05.2020 року № 461/9220/14 визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,\~необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад 6 місяців та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого жилого приміщення. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні показів свідків та письмових доказів слідує, що відповідач використовував квартиру [ADDRESS] для проживання, мав там особисті речі, займався доглядом та ремонтом даної квартири, а втратив з нею зв`язок з серпня 2020 року, у зв`язку з перешкодами з боку позивачки у справі та власниці квартири. Крім того, сторонами не оспорюються те, що згадана квартира є єдиним житлом відповідача, яким він може правомірно користуватися. Враховуючи викладене, позивачка не надала належних доказів факту не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] впродовж 6 місяців. Поряд з цим, судом не заперечується можливість захисту позивачкою свого права власності з інших підстав, зокрема визначених ст. 116 Житлового кодексу УРСР. Враховуючи наявність підстав для відмови у задоволені позову, сплачений позивачкою судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed