Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даної позовною заявою, в якій просила визнати садовий будинок за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину вказаного будинку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона у період із 20.06.1981 року по 11.05.1995 року перебувала у шлюбі із [PERSON] . Під час цього шлюбу у них народились діти. У 1987 році [PERSON] було виділено земельну ділянку для ведення садівництва у вищезазначеному садовому товаристві. Між цими особами у період шлюбу у 1990 році подружжям за спільні кошти було розпочато та здійснено будівництво будинку. Після розлучення позивач з дітьми переїхали проживати за іншою адресою [INFO] році помер [PERSON]. У визначений законодавством строк позивач звернулась до нотаріальної контори і заявою про прийняття спадщини після смерті свого колишнього чоловіка на 1/2 спільно нажитого майна у період шлюбу, а саме вищевказаного будинку. Нотаріусом було повідомлено, що позивачка є колишньою дружиною помирлого [PERSON] , тому зазначене свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя не може бути видане оскільки зазначене свідоцтво видається тільки при зареєстрованому шлюбі, в якому позивач на момент смерті [PERSON] не перебувала. На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] , теперішній дружині, відповідачці по справі. Позивачка вважає, що будинок у СТ «Підгірне» № [NUMBER] є спільною власністю подружжя, оскільки будівництво розпочате та закінчене ними спільно у період їхнього шлюбу та не є річчю індивідуального користування особисто [PERSON] . У зв`язку з цим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 28.07.2020 року прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання. 15.10.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання позивача та витребувано від Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області копії спадкових справи, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] . Відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову з наступних підстав. 28.12.1999 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до складеного ним заповіту все майно, яке належало йому і де б воно не знаходилось на день його смерті, [PERSON] заповів [PERSON] . Спадщину відповідачка прийняла. З тексту позовної заяви вбачається що позивачці було відомо про існування спірного нерухомого майна. Відповідачка в судовому засіданні наполягала, що будівництво спірного будинку здійснювалося вже під час перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі із нею, на момент розірвання шлюбу із позивачкою на території земельної ділянки мав місце лише фундамент майбутнього будинку. Будинок введений в експлуатацію із реєстрацією права власності на нього в 2016 році, в зв`язку із чим вона вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Проте, незважаючи на свої доводи, відповідачка просила застосувати строк позовної давності, надавши відповідну заяву про це. Початком строку позовної давності на її думку є дата розірвання шлюбу із позивачкою, із часу розірвання якого до смерті [PERSON] пройшло 22 роки, і за цей час позивачки жодного разу не зверталася із претензією до колишнього чоловіка про розділ майна, залишилася проживати після розірвання шлюбу в квартирі, на яку не претендував [PERSON] та отримала компенсацію від [PERSON] частки вартості земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, про що є відповідна розписка. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 20.04.2021 року третьою особою, яка замовляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у прийнятті якої судом було відмовлено, у зв`язку з тим, що зустрічна позовна заяява подана після закриття підготовчого провадження. Окрім цього, процесуальний статус [PERSON] , як третьої особи, нормами ЦПК України не дозволяє останній подавати зустрічну позовну заяву, а лише звертатися із окремим позовом, як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору. Представник служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації подав в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просив задовольнити позов, при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої [PERSON] та розглядати справу без його участі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, у період з 20.06.1981 року по 11.05.1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Під час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Рішенням виконавчого комітету Обухівської районної ради Народних депутатів № 34від 17.02.1987 року [PERSON] виділена земельна ділянка № [NUMBER] розміром 0,82 га цільове призначення для ведення садівництва у садовому товаристві «підгірне» Старобезрадичівської сільської ради. Право власності [PERSON] на земельну ділянку 0,82 га для ведення садівництва, кадастровий номер 3223187701:14:001:0028, яка розташована в с/т «Підгірний» Старобезрадичівської сільської ради підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №154981. 28.12.1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Прізвища після до одруження чоловіка та дружини - « [PERSON] » та « [PERSON] ». З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо майна № 212547594 вбачається, що власником садового будинку загальною площею 85,4 кв.м. за адресою СТ «Підгірне» Старобезрадичівська сільська рада, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3223187701:14:001:0028, є [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому майно. Як вбачається із копії заповіту складеного [PERSON] 29.11.2017 року, що все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, всі його права та обов`язки, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадкову реєстрі №58872906 від 24.12.2019 року складеного Обухівською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 65292032 за заявою [PERSON] . Тобто спадщину за заповітом вона прийняла. Як встановлено в судовому засіданні на вищевказаній земельній ділянці позивачкою разом із померлим [PERSON] за спільні кошти та спільною працею було збудовано будинок. Суд прийшов до вказаного висновку на підставі досліджених доказів. Так, відповідно до інформації взятої із копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок [ADDRESS] , даний будинок побудовано у період з 1990 по 1991 роки. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] повідомила суду, що в період з 1990 по 1992 роки, точної дати вона не пам`ятає, вона знаходилася в тісних дружніх стосунках із сім`єю [PERSON] та позивачки, неодноразово перебувала на території їхньої земельної ділянки, про яку йде мова в цій справі, і бачила в цей період спірний будинок, який вже на той час мав стіни та стелю. Свідок [PERSON] повідомила, що їй відомо, що будівництво спірного житлового будинку розпочалося в 1989-1990 роках. Відповідачкою не надано доказів на спростування доказів, поданих позивачкою, не спростовані дані, зазначені в технічному паспорті щодо завершення будівництва спірного нерухомого майна в 1990-1991 роках, показання допитаних в судовому засіданні свідків. Заперечення [PERSON] не є доказами, в розумінні ч.1 ст. 76 ЦПК України. Враховуючи, що суд прийшов до висновку, що датою закінчення будівництва спірного нерухомого майна є 1990 рік, тобто рік, в який ще мав місце зареєстрований шлюб між позивачкою та [PERSON] , а датою реєстрацію спірного рухомого майна є 26.01.2016 року (а. с. 99, том 2), тобто рік, в який мав місце шлюб відповідачки із [PERSON] , з цього приводу слід зазначити наступне. Майно, що збудоване у шлюбі, але введене в експлуатацію одним із подружжя після його розірвання, підлягає поділу як нерухоме майно, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу не впливає на правовий статус такого майна, оскільки його будівництво закінчено до розірвання шлюбу. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об`єкт будівництва» (ст. 876, 877, 879 - 881, 883), проте прямого визначення цих понять не міститься. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Тобто під час шлюбу сторони створили майно - збудували будинок, а введення його в експлуатацію - це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості. Введення об`єкта в експлуатацію - це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація. Отже, введений в експлуатацію після розірвання шлюбу будинок, але побудований за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям. Таким чином, на підставі вказаних норм права суд прийшов до висновку про спірний нерухомий об`єкт збудовний завершений будівництвом за час шлюбу позивачки та [PERSON] . Разом із тим, відповідачкою надана розписка [PERSON] , позивачки по справі, від 03.10.2000 року, відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 150 доларів США за розділ їхнього спільного майна після розірвання шлюбу, із зазначенням того, що остання відмовляється від будь-яких претензій майнового та морального характеру до [PERSON] (а. с. 170, том 1). Позивачка не заперечувала автентичність вказаної розписки, проте наполягала, що домовленість була досягнута лише із приводу поділу земельної ділянки, і не охоплювала вирішення питання про розділ будинку. Проте суд, не погоджується із доводами позивачки із огляду на наступне. Із аналізу показань свідків та пояснень сторін, суд дійшов висновку про те, що позивачка та [PERSON] за життя дійшли згоди про поділ подружжя. По-перше, позивачка не заперечувала в судовому засіданні, що [PERSON] за життя не мав будь-яких претензій до розділу квартири, в якій залишилася проживати позивачка із дітьми після розірвання шлюбу, по-друге, із змісту вказаної розписки вбачається, що позивачка отримала кошти 03.10.2000 року, як компенсацію за земельну ділянку, проте фраза про відмову від будь-яких претензій матеріального та марального характеру пов`язується із їхнім сумісним майном після розірвання шлюбу, яке було нажито в шлюбі. Окрім цього розписка містить фразу «в подальшому ніяких претензій не має». Враховуючи, що з 2000 року до смерті [PERSON] ніяких претензій дійсно не пред`являла, докази про це в суду відсутні, суд приходить до висновку, що 03.10.2000 року сторони дійсно дійшли домовленості про розподіл майна подружжя і саме з цієї дати слід обраховувати строк позовної давності, про якій заявила в своїй заяві відповідачка. Як передбачено нормою ст.3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїх сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріплені в ч.3 ст. 368 ЦК України. Відповідно до ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.08.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Як зазначається у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі №6-75цс15 формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Позивачу було відомо про існування спірного будинку, спірне право виникло в 1995 році після розірвання шлюбу. Суд прийщов до всиновку, що 03.10.2000 року ситорони дійшли згоди про розподіл майна подружжя і саме ця дата є датою початку обрахування строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя як такий, що побудований за час шлюбу, і підлягав би поділу між колишнім подружжям. Вимога позивача про поділ майна заявлена поза межами трирічного строку позовної давності. Посилання на обставини, які б свідчили про те, що права позивача було порушено у 2020 році - відсутні.Таким чином, позов не підлягає задоволенню в зв`язку із застосуванням строку позовної давності. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку в разі відмови в задоволенні позову. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed