Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 1995 року по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. За період їхнього подружнього життя та за спільні сімейні кошти ними був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Буковинській, № 35а в с. Бояни Новоселицького району та куплена нежитлова будівля - лазня з міні баром і перукарнею, яка розташоване по вул. [PERSON] (вул. Ломоносова), № 32 в с. Бояни Новоселицького району. Вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем [PERSON]. Оскільки подружні відносини між ними погіршилися та відповідач не визнає її права власності на половину спільного майна, просила визнати спільним майном подружжя житловий будинок та нежитлову будівлю - лазню з міні баром і перукарнею, поділити спільне майно визнавши за нею право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна, припинити право спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва будинку та ведення особистого підсобного господарства, на якій розташований житловий будинок по вул. Буковинській, № 35а в с. Бояни Новоселицького району. В судове засідання позивачка не зявилася, подавши до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Відповідач також подав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~та ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Статтею 392 ЦК України\~встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1995 року, що підтверджується їхнім свідоцтвом про укладання шлюбу серії І-МИ № 267144 від 21 липня 1995 року. Під час шлюбу спільною працею та за спільні кошти, сторонами (подружжям [PERSON]) було побудовано житловий будинок та господарські споруди по вул. Буковинській, № 35а в с. Бояни Новоселицького району та було придбано нежитлову будівлю лазню з міні баром і перукарнею, яка розташоване по вул. [PERSON] (вул. Ломоносова), № 32 в с. Бояни Новоселицького району. Вказане нерухоме майно було зареєстровано на імя відповідача. Дані обставини підтверджується наявними у справі доказами, а саме: - свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 230689 від 03 червня 2005 року; - витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7447289 від 07 червня 2005 року; - договором купівлі продажу обєкта малої приватизації спільної власності територіальної громади с. Бояни Новоселицького району - нежитлової будівлі від 17 грудня 2014 року; - витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6106041 від 30 грудня 2004 року. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи ту обставину, що вказане майно було побудовано та придбано сторонами під час їхнього шлюбу, за їх сімейні кошти та спільною працею, суд приходить до висновку, що дане нерухоме майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя сторін по справі, у звязку із чим кожен з них має рівні частки у вказаному майні. Таким чином, у позивачки виникло право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Зважаючи на оформлення права власності на спільне сумісне майно тільки за відповідачем, суд вважає обґрунтованим позов та звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного та невизначеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вирішуючи питання про поділ земельної ділянки, суд виходить з того, що відповідно до державного акта на право власності на землю серії ІІІ-ЧВ № 006373, виданого 22 грудня 2002 року, відповідачу [PERSON] належить земельні ділянки загальною площею 0,5927 га, а саме 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та 0,3427 га для ведення особистого підсобного господарства. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Однак, оскільки земельна ділянка площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Буковинській, № 35а в с. Бояни Новоселицького району знаходиться під нерухомим майном, співвласником якого є позивачка, то у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування її будинку та господарських споруд. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, яка в силу ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковою для суду. Крім того, у пункті 18-2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року\~(зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статей 120 ЗК,\~377 ЦК України. Враховуючи, що на земельній ділянці площею 0,3427 га, яка надана відповідачу для ведення особистого підсобного господарства будь-яких споруд або інше нерухоме майно, яке б належало на праві спільної сумісної власності сторонам не має, то вказана земельна ділянка, яка одержана відповідачем в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу між сторонами не підлягає, у звязку із чим, у задоволенні позовних вимог щодо її поділу слід відмовити за їх безпідставністю. Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-98цс11, постанова від 15 лютого 2012 року. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 328, 331, 368, 372, 377, 392 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 81, 116, 120 ЗК України, суд

Outcome: partial