Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про виселення його з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнення з нього половини вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 5565,72 грн. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. В даному будинку окрім неї і дітей також зареєстрований і проживає відповідач. 19 жовтня 2002 року вони з відповідачем уклали шлюб, який 08 січня 2020 року було розірвано за рішенням Чигиринського районного суду від 08.01.2020 року. Посилаючись на те, що шлюб між ними розірвано і відповідач більше не являється членом її сім`ї, але добровільно виселитись з будинку відмовляється, жодним чином в його утриманні та сплаті комунальних послуг участі не бере і всі витрати по утриманню будинку вона несе одноособово, позивачка прохала усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідача з належного їй житлового будинку, а також прохала стягнути з нього на її користь половину вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком в розмірі 5565,72 грн. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та прохала їх задовольнити підтвердивши суду, що будинок був придбаний нею та відповідачам за спільні їх кошти під час шлюбу, який було розірвано у січні 2020 року, додавши, що відповідач дісно постійно проживає у даному будинку з 01.11.2005 року і по теперрішній час. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав повністю, пояснивши, що спірний будинок вони з позивачкою придбали під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти та кошти їх батьків. Тому половина вказаного будинку є і його власністю, незважаючи на те, що він оформлений на позивачку, у зв'язку з чим він проживає у ньому на законних підставах. Посилання позивачки на те, що він зловживає спиртними напоями та чинить насильство в сім'ї є її вимислом, спрямованим на його дискредитацію та намір за будь-яку ціну виселити його з будинку. Окрім того, він є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має, тому у разі його виселення з будинку будуть порушені його права, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом та вбачається з договору купівлі-продажу від 16.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано на позивачку (а.с. 3-4). Позивачка зареєстрована у цьому будинку з 27.08.2005 року, а відповідач зареєструвався у будинку з 01.11.2005 року, що вбачається з паспортних даних сторін щодо зареєстрованого місця проживання особи (а.с. 9, 36). Виходячи з рішення Чигиринського районного суду від 08.01.2020 року, яке набрало чинності 10.02.2020 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002 року до 08.01.2020 року, коли даний шлюб було розірвано (а.с. 14). Отже, відповідач проживає в цьому будинку на законних підставах, зі згоди позивача, будучи членом її сім`ї до моменту розірвання шлюбу. Як передбачено ст. 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. А у відповідності до ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч.1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень, при цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження, громадського впливу. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Однак належні та допустимі докази, що могли б слугувати підставою для застосування судом норм ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, в матеріалах справи відсутні і підтвердження цьому позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, де визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в судовому засіданні не надано, оскільки наданий позивачкою терміновий заборонний припис стосовно кривдника, датований 27.12.2019 року, носить одноразовий характер і не є свідченням порушення правил співжиття, інших доказів про вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, позивачкою суду не надано. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, у справі « Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як встановлено судом і не заперечується позивачкою, що відповідач вселився в належний їй будинок за її згодою, будинок було придбано під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, іншого житла відповідач не має, є інвалідом ІІ групи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Оскільки будинок було придбано 16.08.2005 року, тобто, після 01.01.2004 року, то суд вважає, що застосовуванню підлягають положення Сімейного кодексу України, який був чинним на момент придбання нерухомого майна. Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього, законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок висловлений в правових позиціях Верховного Суду України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18. Позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що будинок хоч і було придбано нею під час шлюбу, але за власні кошти, як і не доведено належними і допустимими доказами, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, в зв`язку з чим підстави для виселення відповідача відсутні. До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд в постановах від 18 жовтня 2018 року в справі № 160/497/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 674/1344/18-ц. Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Виходячи з цього суд вважає, що за наявних обставин відсутні будь-які підстави для виселення відповідача з вище зазначеного будинку без надання йому іншого жилого приміщення. Щодо стягнення з відповідача вартості житлового-комунальних послуг і плати за користування будинком, то позивачкою не доведено належним чином, що саме вона була платником даних послуг, а відповідач проти цього заперечує, тому дана вимога теж не підлягає до задоволення. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та враховуючи, що відповідач являється особою з інвалідністю ІІ групи довічно /посвідчення № [NUMBER] /, то відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір компенсації за рахунок держави не підлягає. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed