Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду та просить про поновлення строку звернення до суду, визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними. У позові вказано, що позивачка, являючись власником житлового будинку з господарськими спорудами , розташованих на приватизованій нею земельній ділянці в [ADDRESS], 12.05.2003 року уклала договор дарування за яким подарувала своєму синові [PERSON] це домоволодіння та земельну ділянку, площею 0, 3719 га. Дані договори укладалися за умови , що син буде доглядати за позивачкою до її смерті та вона буде проживати у будинку, однак [INFO] року син помер, його дружина продала будинок із земельною ділянкою сторонній особі, який створює їй неможливі умови для проживання, іншого житла вона не має.Позивачка вважає, що договор дарування від 12.05.2003 року нею вчинено під впливом помилки, так як вона на той час не розуміла, що укладення спірної угоди призведе до таких наслідків, в зв»язку з чим прохає суд визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 12.05.2003 року недійсними та поновити строк звернення до суду так як він пропущений з поважних причин, а саме про порушення своїх прав вона дізналася тільки після смерті сина, коли відповідач вступила у спадщину та роз'яснила їй про відсутність прав на проживання у будинку. У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, при цьому позивач пояснила, що нові господарі її виганяють з будинку, створюють нестерпні умови для проживання, у силу свого похилого віку, стану здоров'я, та своєї необізнаності вона допустила помилку погодившись укласти договір дарування, оскільки бажала тільки довічного утримання від сина та не передбачала, що ця угода може позбавити її житла. Відповідач та її представник позов не визнали, мотивуючи тим, що договір дарування укладався з ініціативи позивачки, про умови, наслідки укладання договорів дарування позивачка знала, в своїх діях щодо укладання договорів дарування не помилялася, позовні вимоги є безпідставними. Залучений ухвалою суду до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] позовні вимоги не визнав і пояснив, що на даний час є власником спірного житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 2419 га на підставі укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу. Позивач живе у даному будинку до теперішнього часу, він її не виганяє і не буде виганяти з будинку в подальшому. Вважає позов безпідставним. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 12.05.2003р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,3719 га та житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року помер [PERSON]. 07.05.2013 року [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом майна [PERSON] на земельні ділянки площею 0,1219 га, кадастровий номер 6522384300:02:030:0035 та 0,1200 га кадастровий номер 6522384300:02:030:0026, житловий будинок [ADDRESS]. 30.07.2013 року та 31.07.2013 року укладено договори купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,2419 га, житлового будинку [ADDRESS]. Згідно із ч.1 ст. 299 ЦК, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. Помилка щодо мотивів вчинення правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Під час розгляду справи [PERSON], зазначила, що укладаючи оскаржувані договори дарування, мала на меті, що її син [PERSON] буде довічно доглядати за нею, забезпечувати продуктами харчування ліками, та не буде позбавляти її даного житла. З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що після укладання договору дарування будинку позивач не мала наміру залишати будинок, натомість очікувала, що син буде довічно доглядати за нею та не позбавлятиме її житла . Показання свідка [PERSON] суд не може взяти до уваги, оскільки йому, як нотаріусу, який проводив оформлення угоди, відомо тільки офіційна сторона, про будь-які домовленості між позивачем та її сином щодо довічного утримання йому невідомо. Також суд бере до уваги те що загроза для позивача залишитися без житла виникла тільки після смерті сина, тобто після 12.10.2012 року вона дізналася про порушення її прав, і тому визнає ці обставини поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом, який підлягає поновленню. Оцінюючи ці обставини у сукупності, суд приходить до висновку, що в момент укладання договору дарування належної позивачу на праві власності нерухомості, у силу свого похилого віку, стану здоров'я, своєї необізнаності, позивач допустила помилку щодо правової природи договору і така помилка має істотне значення. Під час судового засідання встановлено, що помилка, наслідки якої не можна усунути на теперішній час стосуються тільки спірної угоди в частині, яка позбавляє позивача її постійного місця проживання. Так, 23.04.2007 року померлий [PERSON] зробив відчуження частини подарованої 12.05.2003 року земельної ділянки у розмірі 0, 1300 га, шляхом укладення договору купівлі-продажу, про що позивачу було відомо, однак ніяким чином не впливало на її намір довічно проживати у будинку. Також, відповідач прийняла у спадщину тільки земельні ділянки площею 0,1219 га, 0,1200 га та житловий будинок [ADDRESS]. За таких обставин, суд вважає необхідним визнати недійсним договір дарування від 12.05.2003 року недійсним щодо земельної ділянки тільки площею 0, 2419 га.

Outcome: partial