Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на утримання малолітнього сина. Просить стягувати щомісячно з [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] 2000,00 грн. щомісяця та стягнути з [PERSON] індекс інфляції, нарахований з квітня 2014 року по вересень 2016 року включно, що становить суму у розмірі 87,74 грн., стягнути суму заборогованості по неустойці у розмірі 41195,93 грн., стягнути додаткові витрати, понесені позивачем на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1776,91 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з 2000 року по жовтень 2013 року вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільних відносин вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. За рішенням Залізничного суду м. Львова від 15 листопада 2013 року по цивільній справі №462/7270/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, на користь [PERSON] підлягають до стягнення аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] в розмірі 500 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Однак, як підтверджується розрахунком боргу по сплаті аліментів від 01.04.2016р. №7855, виданим Залізничним відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відповідач з вересня 2013 року по квітень 2014 року (включно) та з грудня 2014 року по квітень 2016 року (включно) не сплачує аліментів на утримання неповнолітнього сина. В даний час матеріальний стан позивачки сильно погіршився. У зв'язку з тим, що вона сама виховує дитину, батько майже ніколи не приходить і не цікавиться життям сина, ніяк не проявляє себе як батько, нічим не допомагає, аліменти не виплачує. У зв'язку з цим просить суд про збільшення аліментів до 2000,00 щомісяця. У судовому засіданні позивач та її представник позов за уточненими позовними вимогами підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просили позов задовольнити. Відповідач позов за уточненими позовними вимогами заперечив, додатково пояснив, що аліменти встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2013 року є достатніми для утримання сина. Він не заперечив факт наявності заборгованості по оплаті аліментів у розмірі 6500,00 грн., пояснивши, що така заборгованість утворилась внаслідок погіршення його майнового стану. Додатково зазначив, що при можливості оплати аліментів, такі ним були сплачені, про що свідчить розрахунок боргу по оплаті аліментів виданий Залізничним ВДВС ЛМУЮ. У зв'язку із наведеним, у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши позивача та її представника, відповідача, вивчивши матеріали справи, оглянувши судові рішення по цивільним справам № 462/7270/13-ц та 462/3994/15-ц, неодноразово роз'яснивши позивачу про його обов'язок доведення підставності позову відповідними доказами, а також наслідки невчинення їм відповідних процесуальних дій, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятку випадків передбачених ст. 184 СК України. Згідно з ч. 3 ст. 184 СК України якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2013 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Вирішено стягувати із [PERSON] /ідентифікаційний номер - [NUMBER]/, [INFO], на користь [PERSON] /ідентифікаційний номер - [NUMBER]/, [INFO], аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 500 /п'ятсот/ гривень щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, а саме з 23 вересня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. /а.с. 9/ Згідно зі ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Суд, взявши до уваги посилання позивачки на ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х11 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, зазначає що при винесенні вище вказаного рішення суду, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 26.11.2013 року /а.с.9/ було враховано матеріальний стан обох сторін, та встановлено аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Суд бере до уваги, посилання позивачки на пенсійне посвідчення інваліда 3-ї групи серії [NUMBER] /а.с. 76/, яке вона зазначає, як доказ погіршення її здоров'я. Але слід зазначити що оскільки таке видано [PERSON] 01.11.2012 року то було прийнято до уваги судом при встановленні розміру аліментів на утримання дитини. Крім того, позивачка посилається на твердження про те, що відповідач здає квартири в оренду, а відповідно має додаткове джерело доходу. З огляду на вимоги ст. 60-62 ЦПК України, суд зазначає, що копії роздруківок оголошень про оренду квартири не є належним доказом, /а.с.10, 31-33/ та навіть наявність таких оголошень, факт подання котрих заперечував відповідач, не доводить фактів отримання неоподаткованих, або додаткових прибутків, та відповідної зміни матеріального стану сторін. Таким же чином, суд оцінює копію Договору суборенди від 30.02.14 року /а.с. 59-60/, оригінал якого для огляду не був наданий. Відповідно до п. 6 квартира передається за актом здачі - приймання, а згідно з п. 9 вказаного договору він укладений на 12 місяців. Жодних доказів, про передачу квартири за цим договором (його виконанння), про його продовження, про сплату коштів за ним суду надано не було. З огляду на вимоги ст. 60-62 ЦПК України, суд зазначає, що вказана копія договору суборенди квартири не є належним доказом, та навіть наявність оригіналу такого, не доводить факту зміни матерільного стану сторони. Взявши до уваги думку позивача, що на момент постановлення рішення Залізничним судом м. Львова від 15 листопада 2013 року по цивільній справі №462/7270/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, розмір прожиткового мінімуму, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня становить 1147 гривень, натомість, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», станом на 22 серпня 2016 року, розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 1531 гривню. У зв'язку із наведеним вважає, що збільшення розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку є підставою для збільшення розміру аліментів, з чим погодитись не можна, бо вирішення вказаного питання вирішується відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України. У зв'язку із наведеним, суд приходить до переконаня, що у задоволенні позову в частині збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина до 2000,00 грн. слід відмовити, як заявленому без підстав, та недоведеному позивачем. Відповідно до правової позиції, наведеної в ухвалі Верховного Суду України від 08 грудня 2010 року, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Про наявність додаткових витрати позивач зазначає, що з 23 червня-30 червня 2016 року неповнолітній [PERSON] відпочивав у виховно-відпочинковому таборі «Фарбований лис», на що Позивачем були здійснені витрати у розмірі 1500 гривень. До того ж, внаслідок значного погіршення стану здоров'я неповнолітнього [PERSON], позивач змушена була неодноразово звертатись за медичною допомогою у лікувальні заклади. Однак [PERSON] не доведено факту оплати відповідних коштів за відпочинок, фактів звернення до відповідних медичних чи оздоровчих закладів, не доведений розрахунок вказаної суми (яка повинна бути розрахована пропорційно), не доведене витрачання саме такої суми на лікування сина /а.с. 61/, а також фактів зверненя позивача до відповідача, та відмови відповідача від участі в додаткових витратах на утримання неповнолітнього сина. З урахуванням наведеного, у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрати на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі 1776,91 грн. слід відмовити. Що стосується заборгованості по оплаті аліментів, то факт існування такої підтверджується розрахунком боргу по сплаті аліментів боржником [PERSON] виданого Залізничним ВДВС ЛМУЮ № 7855 від 01.04.2016 року, де вказано що сума боргу згідно розрахунку станом на 01.04.2016 року за боржником [PERSON] становить 6500,00 грн. Окрім того, відповідач не заперечує наявності у нього заборгованості. Додатково наголошуючи, що він не завжди мав можливість оплачувати аліменти вчасно, що слугувало підставою виникнення такої заборгованості. Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 05.01.2017 року визначення розміру заборгованості по сплаті аліментів, які стягнуті з рішенням суду є виключною компетенцією органів Державної виконавчої служби Головного управління юстиції, які наділені компетенцією, щодо стягнення заборгованості по оплаті аліментів. Беручи до уваги, що відповідач не заперечує розмір заборгованості на суму 6500,00 грн., то у суду відсутні правові підстави для стягнення заборгованості в судовому порядку, оскільки така має бути стягнута державним виконавцем під час примусового виконання рішення суду відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 05.01.2017 р. Слід також відмовити в зарахуванні, заявленого позивачем індексу інфляції про стягнення 87, 74 грн., який визначається та розраховується відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, та не потребує судового розгляду. У зв'язку із наведеним, у задоволенні уточненої позовної заяви, в частині стягнення з відповідача суми заборгованості та індексації аліментів слід відмовити. За прострочення термінів сплати аліментів позивач вимагає стягнути з відповідача неустойку в розмірі 25755,68 грн. Однак, відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Із змісту постанови Верховного суду України №6-94цс15 від 01.07.2015 року вбачається, що така прийнята в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, з метою усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. У вказаній постанові Верховний суд України висловив свою правову позицію з приводу того, як необхідно рахувати неустойку за несплачені аліменти. В постанові суд, зокрема, зазначає: «Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена па 1 % пені і помножена па кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Враховуючи наведене, обчисливши суму неустойки за період з вересня 2013 року по квітень 2016 року, суд приходить до висновку що позовну заяву, в частині стягнення неустойки по оплаті аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] слід задовольнити частково. Враховуючи норми ст. 355 ЦПК України, ст. 196 СК України, беручи до уваги постанову Верховного суду України №6-94цс15 від 01.07.2015 року, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] неустойку по оплаті аліментів у розмірі 3 385 грн. 10 коп. Враховуючи ч.1 ст.88 ЦПК України, крім стягнення аліментів на утримання дитини, з відповідача слід стягнути 137 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

Outcome: partial