Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивачка звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які залишились після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 03 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою 21 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області до судового засідання не з`явились, надали заяву, в якій просили розглядати за їх відсутності та щодо вирішення позовних вимог покладаються на розсуд суду. Суд, дослідивши та перевіривши матеріали справи, встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 21.07.2015 року. Відповідно до довідки виконкому Трипільської сільської ради від 24.06.2020 року, [PERSON] , проживала з [PERSON] до дня її смерті. 19 липня 2015 року за заявою позивача заведена спадкова справа № 3/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] , згідно до матеріалів спадкової справи спадкоємницею [PERSON] , яка прийняла спадщину, є [PERSON] . Інші спадкоємці, передбачені законом та які б мали право на спадкування, відсутні. 13 січня 2016 року позивач звернулась до Української міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини і видачу свідоцтва пр. право на спадщину за заповітом на житловий будинок, на що отримала відповідь № 207/02-14 від 23.05.2020 року, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок не може бути видано, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який підтверджує факт набуття (виникнення) прав власності у [PERSON] на зазначений житловий будинок. Відповідно до довідки виконкому Трипільської сільської ради від 24.06.2020 року, власником житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, відповідно до по господарської книги № 4 з 1978 року до дня її смерті [INFO] була [PERSON] , які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією по господарської книги №4. 17 червня 2020 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічних паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до додатку 2.4 характеристика будинку, господарських будівель та споруд технічного паспорту, об`єкти: А- житловий будинок, а - веранда, Б - тічня кухня, В- сарай, Т - убиральня - побудовані 1970 року. Позивач зазначає, що за життя [PERSON] побудувала 1970 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , до смерті побудований нею будинок в експлуатацію не ввела, відповідно не отримала документи, які б підтверджували її право власності на вказанийбудинок. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1222 ч.1 ЦК України вказує , що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка має право на спадщину за заповітом після смерті своєї баби [PERSON] . Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка діяла станом на 1970 рік (рік завершення будівництва спірного житлового будинку) не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Таким чином, з моменту будівництва житлового будинку у 1970 році [PERSON] набула статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року вона набула права в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходить суд, установивши, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, проте спадкоємиця не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, як і відсутній правовстановлюючий документ. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці через відсутність належного оформлення права власності за спадкодавцем на спірний будинок є нічим іншим, як невизнанням державою в особі нотаріуса права власності за позивачем як спадкоємцем за законом, тому може бути захищене в судовому порядку згідно зі ст. 392 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що ним не встановлено і не було предметом дослідження правомірність дій нотаріуса, суд лише констатує факт відмови у видачі документа, що підтверджує право на спадщину за заповітом. Таким чином, встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивачки базуються на законі, визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереситретіх осіб.

Outcome: approved