Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути на свою користь грошові кошти в розмірі 21666,66 гривень за угодою №004239 від 13.12.2011 року, укладеною між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯТЕСС». Вимоги позову мотивує тим, що 13.12.2011 року між нею та відповідачем був укладений договір №004239 від 13.12.2011 року про отримання безвідсоткової позики на умовах діяльності програми «Кому гроші?». За цим договором товариство зобов'язалося вчинити дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики. Згідно ст. 2 даного договору вона була зобов'язана одноразово сплатити вступний внесок в день підписання договору у розмірі 17500,00 грн.; своєчасно не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає в себе платіж до Фонду Учасників, за рахунок якого товариство надає відповідну суму у позику та платіж за юридичний супровід. Позивач зазначає, що діяльність відповідача вводить його в оману, оскільки програма «Кому гроші?» формується виключно на коштах учасників, без залучення коштів відповідачів. Позивач здійснював проплати не за отримання позики, а за можливість одержання права на отримання позики, яка надавалась не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми, а тому позивач вважає, що діяльність відповідача є пірамідальною схемою та нечесною підприємницькою практикою та такий договір повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». До того ж, на думку позивача вказаний договір позики повинен бути визнаний недійсним на підставі положень ст. 203, ст.ст. 215, 216 ЦК України, оскільки відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору позики. У судове засідання сторони не з'явилися. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягала в повному обсязі /а. с. 56/. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, про день слухання справи був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Судом вирішено справу розглядати заочно. Судом встановлено, що 13.12.2011 року між позивачем та відповідачем укладений договір №004239. За цим договором ТОВ «ЯТЕСС» (надалі товариство) зобов'язалося вчинити дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, за яким відповідач, відповідно до п. 1.1. за згодою позивача зобов'язується вчинити від імені та за рахунок позивача певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку №1 до даного договору, на умовах, що міститься у додатку №2 до даного договору, і які є невід'ємними частинами цього договору, у тому числі: забезпечити обслуговування позивача за умовами договору; повідомити позивачу програму про реєстрацію договору; організовувати та проводити розподіл Фонду Учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь позивача за рахунок Фонду учасників; надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Згідно ст. 2 даного договору позивач був зобов'язаний одноразово сплатити вступний внесок в день підписання договору у розмірі 17500,00 грн.; своєчасно не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати Загальний платіж, який включає в себе платіж до Фонду Учасників, за рахунок якого товариство надає відповідну суму у позику та платіж за юридичний супровід. Виходячи з наведеного, суд доходить до висновку, що між сторонами укладено правочин, предметом якого є надання послуг. На виконання умов договору послуг позивач (Учасник) здійснив сплату вступного платежу в сумі 17500,00 грн.. Крім того, позивачкою 16.01.2012 року та 15.03.2012 року згідно квитанцій №1110021 та №83 сплачено загальні платежі по 2083.33 грн., в загальній сумі 4166.66 грн.. Згідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Отже, необхідність відповідності будь яких цивільно-правових договорів укладених між фізичною особою та суб'єктом господарювання також і законодавству про захист прав споживачів є вимогою закону. Таким чином, та обставина, що між сторонами були погоджені умови договору з точки зору цивільно-правових норм не спростовує їх відповідність Закону України «Про захист прав споживачів», який містить норми прямої дії для визнання правочинів недійсними, що закріплено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими умовами договору є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до п. 7, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються, як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 23 травня 2012 р. по справі № 6-35цс12 та в постанові від 16 січня 2013 р. по справі № 6-161цс12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Отже, Закон України «Про захист прав споживача» установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. В умовах укладеного між сторонами договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Так, з одного боку з умов оспорюваного договору випливає, що згідно із програмою «Кому гроші?» предметом договору є надання споживчої позики, за рахунок грошей відповідача з розстроченням платежів. Однак з аналізу інших умов договору слідує, що відповідач не надає позик, а формує групу клієнтів системи, які за рахунок власних внесків формують фонд групи. Після цього здійснюється захід з розподілу Фонду учасників (коштів) шляхом прийняття відповідного рішення. Відповідно до визначення понять (термінів), які використовуються в договорі «Загальний платіж», «Платіж до Фонду», передбачено, що підтвердження права клієнта програми на одержання безвідсоткової позики, яке отримане клієнтом системи за результатами заходу по розподілу фонду групи, є підставою для отримання позики за рахунок чистих внесків для учасника системи, що входить в дану групу. Таким чином, відповідач, відповідно до ст. 4 договору формує групу клієнтів системи за рахунок сплати щомісячних внесків, сплачених клієнтами програми, тобто за кошти членів самої програми, формуванні фонду даної групи. Крім того з фонду групи формується фонд, який призначений для надання позик для учасників програми, його наступний розподіл між учасниками системи шляхом прийняття відповідного рішення на Заході з розподілу Фонду учасників, шляхом визнання права учасника програми на одержання відповідної позики. При цьому, визнання, яке підтверджує право учасника програми «Кому гроші?» на одержання позики надається не всім учасникам програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача надає позику іншому учаснику програми. При цьому надання визнання права на одержання позики учасником програми є компенсацією за рахунок коштів інших учасників програми, залучених до програми «Кому гроші?» Зазначені обставини самі по собі свідчать про незаконну підприємницьку діяльність, тому, суд приходить до висновку про те, що така діяльність направлена на введення громадян в оману. Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ч. 5 ст. 19 вказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, даний правочин не спрямований на реальне настання наслідків, а надання послуги відповідачем носить характер вірогідності та випадковості. На позивача згідно з договором покладено обов'язок суворо дотримуватись умов договору позики, а виконання умов договору позики з боку відповідача залежить від власної волі відповідача, до того ж для відповідача не існує будь - яких негативних наслідків невиконання позивачем обов'язку по договору позики. Такий істотний дисбаланс договірних прав завдає шкоди позивачу, оскільки останній не зважаючи на сумлінне ставлення до своїх зобов'язань за договором, все ж таки позбавлений права отримати інформацію про фінансовий стан інших учасників групи, для того щоб вплинути на результати розгляду його заяви, зробивши найбільший внесок. У спірному договорі позики умова про надання грошей у позику залежить від певних обставин, однією з яких є сплата позивачем найбільшої суми, тобто, позивач для отримання грошей у позику повинен сплатити грошову суму, яка значно перевищує суми грошей сплачених іншими учасниками, при тому, що позивач не може знати, яку саме суму необхідно сплатити, оскільки позбавлений права отримувати інформацію про фінансовий стан учасників групи. Таким чином, обставина, за якою відповідач надасть позивачу гроші у позику може взагалі не настати, навіть, якщо позивач сплатить суму, яку він має намір отримати у позику. Така умова договору є несправедливою та вказує на те, що цей правочин не направлений на реальне настання правових наслідків обумовлених ним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно до ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, договір №004239 від 13.12.2011 року укладений між позивачкою та ТОВ «ЯТЕСС» є нікчемним правочином, а його нікчемність визначена ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а у зв'язку з цим з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 21666,66 грн.. Також стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного ст.ст. 15, 203, 215, 216, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 4, 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд та

Outcome: approved