Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку в судовому засіданні уточнила та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 58 932,00 грн., неіндексовані 9000,00 грн., а всього 67932 грн., неустойку у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57630,00 грн., заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5454,00 грн., неустойку у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн., індексацію коштів на оздоровлення з урахуванням індексу інфляції у розмірі 50,00 грн., також стягнути з відповідача на її користь у відшкодування витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.09.2011 р. по 03.12.2015 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем. Шлюб розірваний рішенням Київського райсуду м. Харкова від 03.12.2015 р. Від шлюбу вони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] 05.08.2015 р. між позивачкою та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дітей. Відповідач, порушує умови договору, не виконує свої обов'язки, не сплачує аліменти на утримання дітей, а також не виплачує кошти на забезпечення літнього відпочинку дітей, тому позивачка просить стягнути з нього заборгованість по аліментам. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним аліментний договір на утримання дитини від 05.08.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], як такий, що було укладено під впливом обману. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що аліментний договір на утримання дитини є договором, передбаченим нормами Сімейного кодексу України, тому є різновидом цивільно-правових договорів, на який розповсюджуються також і норми цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до пункту 1.1 Договору сторони встановили ним розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільних дітей. Таким чином, порядок виплати аліментів є істотною умовою договору. Згідно п.1.2 договору діти проживають з матір'ю, [PERSON] (отримувач аліментів), за місцем її реєстрації. В договорі зафіксовано, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.4 аліментного договору встановлено порядок виплати аліментів. Згідно з ч.1 ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Відповідно до п.4 ч.1 ст.532 ЦК України якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора. Таким чином, місце проживання отримувача аліментів є суттєвою обставиною вказаного договору, оскільки від даної обставини залежить порядок виконання зобов'язання позивачем та спосіб реалізації ним своїх обов'язків. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що відповідачка [PERSON] навмисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки змінила своє місце проживання, виїхавши за кордон, що перешкоджає вчиненню правочину, проте, свідомо замовчує існування такої обставини. Так, [PERSON] відомо, що у вересні 2015 року , тобто через місяць після укладення аліментного договору, відповідачка [PERSON] разом із малолітніми дітьми покинула територію України та виїхала на постійне місце проживання до міста Москва Російської Федерації, де перебуває весь цей час. Виїзд дітей за кордон відбувся на підставі нотаріально засвідченої згоди на це позивача, строк дії якої сплив, проте, діти в Україну так і не повернулися. Оскільки [PERSON] покинула територію України, [PERSON] був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за договором здійснювати виплати аліментів готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Окрім того, фактична відсутність [PERSON] за адресою реєстрації у будинку [ADDRESS] робить пересилання аліментних платежів поштовим переказом неможливим, оскільки ці грошові кошти не можуть бути отримані. [PERSON] вчиняв спроби виконати аліментні зобов'язання у спосіб, що не був обумовлений оспорюваним Договором, він сплачував аліменти на банківський рахунок [PERSON], відкритий у іноземній банківській установі, однак ці суми при розрахунку заборгованості враховані не були. Таким чином, на думку [PERSON] має місце передбачене ст.613 ЦК України прострочення кредитора, який відмовляється прийняти виконання зобов'язання від боржника. Тому [PERSON] вважає, що є підстави для визнання аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р. недійсним та таким, що був вчинений під впливом обману з боку [PERSON], яка ввела в оману [PERSON] відносно обставин фактичного місця перебування її та малолітніх дітей, чим унеможливила виконання зобов'язання з боку позивача. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, оскільки вважають позовні вимоги зустрічного позову необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити та визнати недійсним аліментний договір на утримання дитини від 05.08.2015 р. Позовні вимоги [PERSON] визнав частково, погоджується з тим, що в разі відмови в задоволенні зустрічного позову, [PERSON] повинен сплати заборгованість по аліментах та на оздоровлення дітей згідно аліментного договору, але заперечує проти стягнення з [PERSON] неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів та за прострочку сплати коштів на оздоровлення дітей в зв'язку з відсутністю вини [PERSON], який був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за аліментним договором в зв'язку з виїздом [PERSON] до іншої країни. Суд, вислухавши представників позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З 04.09.2011 р. по 03.12.2015 р. позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], який був розірваний рішенням Київського райсуду м. Харкова від 03.12.2015 р. (а.с.6-7). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). 05 серпня 2015 року між позивачкою та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дітей (далі аліментний договір), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жиляєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №4599 (а.с.9-11). Згідно п.1.3 аліментного договору відповідач зобов'язується сплачувати на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, а загалом сплачувати щомісячно аліменти у сумі 3000 грн., яка повинна індексуватися відповідно до закону. Пунктом 1.4 аліментного договору встановлені строки оплати аліментів, які платник повинен сплачувати щомісячно до 13 числа поточного місяця. Крім того, п.1.6 аліментного договору закріплений обов'язок відповідача додатково раз на рік виплачувати по 2500 грн. на кожну дитину для забезпечення літнього відпочинку, здійснюючи виплату до кінця травня поточного року. В передбаченому аліментним договором порядку відповідач аліменти на утримання дітей у розмірі, встановленому п.1.3 договору, не сплачував, також не сплачував відповідно до вимог п.1.6 аліментного договору грошові кошти для забезпечення літнього відпочинку дітей, тому суд в цій частині вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] згідно аліментного договору про утримання дитини від 05.08.2015 р. за період з 13.08.2015 р. по 12.04.2017 р. заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням індексу інфляції у розмірі 67 932 грн. та заборгованість на оздоровлення дітей із врахуванням індексу інфляції у розмірі 5 504 грн., а всього 73 436 грн. В задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57 630,00 грн. та неустойки у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн. суд відмовляє, виходячи з наступного. Передбачена пунктом 2.2. аліментного договору неустойка у вигляді пені в розмірі 3% від невиплаченої суми за кожен день прострочення виконання зобов'язання є способом забезпечення грошового зобов'язання, стимулом належного виконання зобов'язання та стягується у разі невиконання, несвоєчасного або неналежного виконання умов договору платником аліментів. Відповідно до пункту 1.1 аліментного договору сторони встановили ним розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільних дітей: малолітніх [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, порядок виплати аліментів є істотною умовою договору. Пунктом 1.2 аліментного договору встановлено, що діти проживають з матір'ю, [PERSON] (отримувач аліментів), за місцем її реєстрації. Згідно аліментного договору [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.4 аліментного договору встановлено порядок виплати аліментів. Так, згідно п.1.4 договору платник аліментів повинен здійснювати виплату аліментів щомісяця, не пізніше 13 числа поточного місяця, будь-яким зручним для себе шляхом за вибором: -готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Отримувач Аліментів повинна бути видана розписка в отриманні аліментів, що підтверджує виплату коштів; -поштовим переказом за адресою отримувача аліментів, а саме: [ADDRESS]. Після укладання аліментного договору 05.08.2015 р. позивачка [PERSON] разом з дітьми донькою [PERSON], [INFO], та сином [PERSON], [INFO], покинула територію України та виїхала до Російської Федерації, до теперішнього часу разом з дітьми на території України не проживає. Оскільки [PERSON] покинула територію України, відповідач [PERSON] був позбавлений можливості реалізувати один зі способів виконання свого обов'язку за аліментним договором здійснювати виплати аліментів готівкою безпосередньо отримувачу аліментів. Крім того, в зв'язку з фактичною відсутністю [PERSON] за адресою реєстрації в будинку [ADDRESS] робить неможливим пересилання аліментних платежів поштовим переказом неможливим, оскільки ці грошові кошти не можуть бути нею отримані. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтвердив, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає, будинок знаходиться в нежилому стані та в будинку ніхто не проживає взагалі. Про зміну місця проживання та адресу свого нового місця проживання позивачка [PERSON] відповідача [PERSON] не повідомляла, що позбавляло його можливості здійснювати виплату аліментів безпосередньо отримувачу аліментів, як передбачалось аліментним договором. [PERSON] надав відомості того, що він вчиняв спроби виконати аліментні зобов'язання у спосіб, що не був обумовлений аліментним договором, сплачуючи аліменти на банківський рахунок, відкритий у іноземній банківській установі нібито на ім'я [PERSON] (а.с.30, 31, 38-44), однак її представники в судовому засіданні заперечували факт отримання [PERSON] аліментів в такий спосіб. Враховуючи викладене, суд вважає, що у отримувача аліментів право на неустойку не виникло, оскільки відповідач [PERSON] не мав можливості належним чином виконати умови аліментного договору та здійснити виплату аліментів відповідно до вимог п.1.4 договору від незалежних від нього обставин, в зв'язку з відсутністю отримувача аліментів за місцем реєстрації та не повідомлення про своє місце проживання, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочку сплати аліментів у розмірі 57 630,00 грн. та неустойки у вигляді пені за прострочку сплати коштів на оздоровлення у розмірі 46050,00 грн. задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р., укладений між ним та [PERSON], як такий, що було укладено під впливом обману, виходячи з наступного. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надала доказів, підтверджуючих, що при укладанні ним та [PERSON] аліментного договору на утримання дитини від 05.08.2015 р., [PERSON] ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Аліментний договір вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, посвідчений приватним нотаріусом. Доказів того, що при укладенні аліментного договору [PERSON] заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчувала їх існування, суду також не надано. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] є не обґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь у відшкодування витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10000 грн., враховуючи наступне. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.01.2014 р.). Позивачкою не надано доказів, документально підтверджуючих понесених нею витрат на правову допомогу, як то квитанції, платіжні документи, а також відсутній розрахунок таких витрат, в зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 734,36 грн.

Outcome: partial