Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів. На підставу своїх вимог спирається на те, що 19 вересня 2017 року між позивачкою та відповідачем був укладений договір № F 856 про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій. За квитанцією КБ «Приватбанк» від 19.09.2017 року (чи готівкою в момент підписання договору), позивачка оплатила ФОП [PERSON], за виготовлення і передачу у власність виробів грошові кошти в сумі 6000 грн. На порушення умов пункту 3.2. договору, відповідач вироби не виготовив і не передав у власність позивача. За змістом укладеного договору та в розумінні вищевказаних положень ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач є споживачем замовлення продукції (виробів) для особистих потреб. Зміст укладеного договору дає підстави вважати, що його умови є несправедливими та вводять позивача в оману, а тому обмежують права споживача в розумінні положень ЗУ «Про захист прав споживачів». За змістом пункти договору 1.1., 2.1.-2.3., 3.1., 3.2., 3.12., 4.1., 4.З., 7.6. і інші є несправедливими і оманливими з наступних підстав: у пункті 1.1. зазначено, що «виконавець зобовязується організувати роботи», а не виконати роботи (надати послуги), як це передбачено чинним законодавством (ст. ст. 837, 901 ЦК України); у пунктах 2.1.,2.2.,2.3. здійснена маніпуляція з термінами «вартість виробів», «завдаток», «борг», із яких не зрозуміло споживачу, що становить вартість виконаної роботи (наданої послуги). Термін «завдаток» у законодавстві (ст. 570 ЦК України) є підтвердженням зобовязання і забезпеченням його виконання, а не частковою оплатою (авансом) як це слідує із змісту вказаних пунктів договору; у пункті 3.1. не конкретизовано обовязок замовника оплатити вартість виробів з урахуванням чи без урахування так званого «завдатку», що вказаний у пункті 2.2. договору; у пункті 3.2. передача виробів замовнику поставлена в залежність від виконання умов пункту 3.1. договору, без вказівки про зарахування «завдатку», що вказаний у пункті 2.2. договору; у пункті 3.12. протиправно вказано про дійсність договору і вступ його в силу при наявності печатки (в т.ч. невідомо чієї печатки); у пункті 4.1. незаконно вказано про розірвання договору і його недійсність, а також умисно конкретизовано про внесення завдатку і окремої оплати вартості виробів (п.3.1.договору) та протиправно вказано про неповернення завдатку, за умови що фактично завдаток слід розцінювати як аванс оплати виробів; у пункті 4.3. відповідальність замовника поставлена в залежність на розсуд виконавця; у пункті 7.6. протиправно повідомлено замовника про неможливість розірвання договору. Вищевказаний зміст договору на думку позивача протирічить положенням ст. ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», що і змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач до суду не зявився. Відповідно до ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно якого місце проживання відповідача зазначено с. Ганівка, вул. Набережна, 6, Новоархангельського району, Кіровоградської області, що підтверджено і відповіддю Ганівської сільської ради, Новоархангельського району, Кіровоградської області № 173 від 13.12.2017р. Однак конверти з повістками до суду повертались як не вручені адресату, з відміткою «адресат за вказаною адресою не проживає», як і був повернутий до суду конверт з повісткою до суду як не вручений адресату, з поміткою «вибув», з адреси що по вул. Шевченка 23 А, офіс 21, м. Умань, яка була вказана в договорі який в свою чергу є предметом розгляду в даній цивільній справі, а відповідно до ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зазначене дає суду всі підстави вважати що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у його відсутності. Крім того від відповідача заяв про відкладення чи перенесення розгляду справи на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 19 вересня 2017 року між позивачкою та відповідачем був укладений договір № F 856 про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій. За квитанцією КБ «Приватбанк» від 19.09.2017 року (чи готівкою в момент підписання договору), позивачка оплатила ФОП [PERSON], за виготовлення і передачу у власність виробів грошові кошти в сумі 6000 грн. На порушення умов пункту 3.2. договору, відповідач вироби не виготовив і не передав у власність позивача. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результатів замовникові. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Визначаючи характер правовідносин та правові підстави, що виникли між сторонами суд вважає, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором побутового підряду, за яким підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність зобовязується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 865 ЦК України). У відповідності до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно ст. 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту кладення договору або його умов. За змістом частини 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 7 постанови №5 від 12.04.96 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.98 року) Вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачем не виконані умови договору на поставку ПВХ конструкцій № F 856 укладеного між ним та позивачем, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору укладеного між позивачем та відповідачем про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій № F 856, стягнення 6000 грн. безпідставно отриманих грошових коштів та стягнення пені підлягають до повного задоволення. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то в цій частині позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до положень Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. З аналізу норм параграфу 3 глави 82 ЦК України випливає, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода спричинена життю або здоров'ю споживача, що позивачем не доведено. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Укладений між сторонами договір не передбачає відшкодування моральної шкоди у разі порушення умов його виконання. Крім того, у судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заподіяної йому моральної шкоди, яка згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved