Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про зобов'язання знести об'єкт самочинного будівництва та передати 1/2 частину будівельних матеріалів мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем починаючи з 17.03.1989 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.09.2011 року шлюб між ними розірвано. Зазначає, що під час перебування у шлюбі подружжям було набуто майно, зокрема: житловий будинок незавершений будівництвом з надвірними будівлями та спорудами і земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Посилається на те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року у справі № 2607/2043/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2013 року у справі № 22-Ц/796/8623/2013, поділено майно, що є їх спільною сумісною власністю та визнано за нею право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого [ADDRESS], оскільки право власності на об'єкт нерухомого майна - будинок за адресою: [ADDRESS] в СТ «Будівельник» у встановленому порядку не оформлено та не зареєстровано. Будинок в експлуатацію не прийнятий. Звертає увагу суду на те, що відповідач будучи згідно договору дарування від 24.09.2003 року одноосібним власником земельної ділянки площею 0,0660 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на якій розташований будинок, створює їй перешкоди у розпорядженні матеріалами, що були використані під час будівництва будинку, а саме не допускає її на земельну ділянку, не здійснює дій щодо прийняття будинку в експлуатацію та оформлення і державної реєстрації права власності на нього тощо, у зв'язку з чим вона не може реалізувати свого законного права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю внаслідок незаконних дій відповідача. На підставі вищевикладеного, а також посилаючись на положення ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 331, 376, 391 ЦК України та ст. 105 ЦК УРСР, звертається з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представники в судовому засіданні вимоги позивача не визнають, обгрунтувавши запереченнями просять суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та визнається сторонами, що вони з 17.03.1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.09.2011 року був розірваний, а тому зазначені обставини, відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2003 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] (Даруватель) та [PERSON] (Обдарований) було укладено Договір дарування земельної ділянки, згідно умов якого Даруватель подарував, а Обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0, 0680 гектарів. Земельна ділянка, що є предметом даного договору, розташована на [ADDRESS], (с/т «Будівельник») у Подільському районі м. Києва (а.с. 60). 01.12.2004 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі вищезазначеного Договору дарування, було складено та видано [PERSON] Державний акт про право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03-7-00916 (а.с. 59). Судом встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебували цивільна справа № 2607/2043/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням суду від 30.04.2013 року, яке залишене в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2013 року, первісний позов [PERSON] задоволено частково, зокрема поділено майно що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину пайонакопичення гаража [NUMBER], площадка № 2, що знаходиться в авто кооперативі - стоянці «Газопровідний» по вул. Газопровідна, 9 в м. Києві. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 5-10, 11-14). Як вбачається із зазначеного рішення Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року судом під час розгляду справи було встановлено факт наявності об'єкта нерухомості, жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], в той же час суд задовольняючи вимоги [PERSON] та визнаючи за нею право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві зазначеного будинку, суд виходив із того, що він (будинок) не прийнятий в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до положень ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частина третя статті 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини встановлені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року у цивільній справі № 2607/2043/2012, а саме факт набуття сторонами певного майна під час перебування у шлюбі, факт наявності об'єкта нерухомості - жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], факт не завершення будівництва зазначеного будинку та його не реєстрація в органах державної влади у встановленому законом порядку, а також факт визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві зазначеного жилого будинку, є встановленими і доказуванню не підлягають при розгляді справи, яка розглядається в даному судовому засіданні. Як вже зазначалося вище, позивачка звертаючись з даним позовом до суду обґрунтовує його тим, що житловий будинок на 1/2 частину матеріалів, що були використані при його будівництві визнано за нею право власності, є самочинним будівництвом і відповідач будучи одноосібним власником земельної ділянки площею 0,0660 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на якій розташований зазначений будинок, створює їй перешкоди у розпорядженні вказаними матеріалами, а саме не допускає її на земельну ділянку, не здійснює дій щодо прийняття будинку в експлуатацію та оформлення і державної реєстрації права власності на нього, тощо, у зв'язку з чим вона просить суд зобов'язати відповідача знести будинок та передати їй 1/2 частину будівельних матеріалів одержаних при знесенні будинку. Суд дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що межами її розгляду та дослідження доказів є саме правовідносини, які виникли між сторонами вже після ухвалення рішення Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року у цивільній справі № 2607/2043/2012, які на думку суду підпадають під регулювання глави 27 ЦК України «Право власності на землю (земельну ділянку)» та глави 26 ЦК України «Право спільної власності», а зокрема ст.ст. 356-367 ЦК України «Право спільної часткової власності», виходячи з того, що після винесення рішення судом у цивільній справі № 2607/2043/2012, яким визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], вони з відповідачем стали співвласниками зазначеного майна із визначеними частками. Крім того, на належність спірного майна сторонам саме на підставі права спільної часткової власності виходячи з тих правовідносин, які між ними виникли вказав також Пленум Верховного Суду України в п. 25 свої Постанови від 21.12.2007 року, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Стаття 41 Конституції України, яка кореспондується із ст.ст. 319, 320 ЦК України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0680 гектарів, яка розташована на [ADDRESS], (с/т «Будівельник») у Подільському районі м. Києва. Стаття 373 ЦК України визначає, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Зі змісту зазначених норм ЦК України вбачається, що на власника земельної ділянки законодавцем покладено певні обмеження з її використання, зокрема вона (земельна ділянка) повинна використовуватись за цільовим призначенням. Крім того, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Як вже зазначалося вище рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року у цивільній справі № 2607/2043/2012, було встановлено факт будівництва відповідачем на його земельній ділянці жилого будинку, який є не завершеним будівництвом та не зареєстрований в органах державної влади у встановленому законом порядку. За приписами статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що цільовим призначенням земельної ділянки є ведення садівництва, суд приходить до висновку, що збудований відповідачем житловий будинок є самочинним будівництвом. Останнім же в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦК України не надано до суду жодного доказу в спростування зазначених обставин. Частини 4, 5, 7 ст. 376 ЦК України визначають, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Як вбачається з вищевикладеного, наслідком здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці може бути як визнання права власності на нерухоме майно, яке збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб за власником (користувачем) земельної ділянки так і його знесення. Законодавцем право на пред'явлення такого позову як знесення нерухомого майна, яке є самочинним будівництвом надано власнику (користувачу) земельної ділянки на якій здійснено таке самочинне будівництво, органу державної влади або органу місцевого самоврядування, а також іншим особам права яких порушені. Аналогічну правову позицію було висловлено також Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Постанові від 30.03.2012 року, № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в зазначеній Постанові вказав, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року, яке залишене в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2013 року, було поділено майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] визнавши за [PERSON], зокрема право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в [ADDRESS]. З викладеного вбачається, що право власності у позивачки на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], виникло вже після здійснення відповідачем зазначеного самочинного будівництва. Доказів які б підтверджували її заперечення проти здійснення самочинного будівництва відповідачем під час перебування з ним у шлюбі, а також доказів в підтвердження звернення останньої до компетентних органів з метою зупинення дій відповідача у вказаний період, останньою до суду не надано. Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на даний час у них відсутня домовленість та наявні суперечки щодо порядку володіння, користування та розпорядження спільним майном, які мають істотне значення, що на думку суду дійсно порушує права позивачки закріплені ст. 41 Конституції України, як власника майна. В той же час суд виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами не вбачає наявності в позивачки права на пред'явлення таких вимог до відповідача як зобов'язання останнього знести об'єкт самочинного будівництва, оскільки сам факт наявності в неї права власності на будівельні матеріали, яке виникло вже після здійснення самочинного будівництва відповідачем, не включає її до кола осіб визначених ст. 376 ЦК України, які наділені правом на пред'явлення зазначених позовів і порушене її право підлягає захисту в інший спосіб, визначений чинним законодавством України, більш того такі дії позивачки суперечать вимогам ст. 13 ЦК України. Зі змісту статті 355 ЦК України вбачається, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.ст. 356, 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що після винесення рішення судом у цивільній справі № 2607/2043/2012, яким визнано право власності за [PERSON] на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], вони з відповідачем стали співвласниками зазначеного майна із визначеними частками. Статті 358, 364 ЦК України визначають, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Крім того, відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З вищевикладеного вбачається, що чинним законодавством передбачено певні способи захисту прав співвласника у праві спільної часткової власності у випадку неможливості виділення його частки в натурі та неможливості спільного володіння і користування таким майном, в той же час судом встановлено, що позивачка зазначеними способами захисту не скористалась. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно наявний спір про володіння, користування та розпорядження спільною власністю, однак з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого порушеного права як зобов'язання відповідача знести об'єкт самочинного будівництва та передати їй 1/2 частину будівельних матеріалів одержаних при знесенні будинку, не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а саме по собі пред'явлення нею таких вимог є порушенням приписів ст. 13 ЦК України, що відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України є підставою для відмови у захисті цивільного права. Зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 13,41 Конституції України, 331, 376, 386, 391 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва),

Outcome: dismissed