Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

позивачка звернулася до відповідача з позовом про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування покликалася на те, що вона є власником зазначеної квартири, в якій, серед інших зареєстрований відповідач [PERSON] - її колишній чоловік. Шлюб між ними розірваний у 1988р. Оскільки відповідач не мав у своїй власності жодного нерухомого майна для оформлення документів нового зразка позивачка зареєструвала його по місцю свого проживання як наймача. Однак, після оформлення документів він не знявся з реєстрації. Будучи зареєстрованим в квартирі відповідач тривалий час в ній не проживає, не оплачує комунальні послуги, не несе витрат на її утримання та через це позивач не має можливості оформити субсидію на оплату енергоносіїв та комунальних послуг. Те, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі, підтверджується актом ЖБК «Райдуга». Так як відповідач не користується житлом в квартирі понад термін, передбачений законодавством, вважала, що останній відповідно до вимог ст.405 ЦК України, ст.163 ЖК України може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житловим приміщення. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON], покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, підтримала позовні вимоги. Відповідач згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликалася в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Високий замок» від 30.12.2016 - 01.01.2017р.р.), однак в судове засідання не з'явився. Тому суд, заслухавши думку позивачка, яка не заперечила проти вирішення справи за відсутності відповідача, розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивачки, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібною власницею квартири [ADDRESS], що вбачається із свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру серії [NUMBER], видане Стрийським МБТІ та зареєстроване 11.09.2000р. за №12256 (а.с.7). З довідки ЖБК «Райдуга» №97 від 18.08.2016р. та відповіді на запит суду в порядку ст.122 ЦПК України Відділу АДР ДМС України у Львівській області №14406 від 27.10.2016р. вбачається, що відповідач зареєстрований в вищезазначеній квартирі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що відповідач [PERSON] в квартирі [PERSON] не проживає після того як шлюбу з останньою розірваний, та взагалі відтоді не з'являвся. Відповідно до ст.214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд з-поміж іншого вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік». В силу вимог ст.360-7 ЦПК України правові позиції ВСУ є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Судом не встановлено, що між позивачкою і відповідачем, який є колишнім членом сім'ї власника житла, не існувало будь-яких домовленостей щодо порядку користування спірним житлом; відполвідач, як колишній член сім`ї власника житла був зареєстрований в квартирі, однак без поважних причин не проживає в ній понад один рік. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] обрав собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік, не сплачує витрат на утримання квартири; позивачка, як власник квартири, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Outcome: approved