Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що з 2001 року по 2013 рік вона та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, у них [INFO] народився син [PERSON]. З грудня 2013 року сторони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, будь-які стосунки не підтримують. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає участі. Вказувала, що [PERSON] поживає та працює в Російській Федерації, точне його місцезнаходження та роботи їй невідоме. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України [PERSON] у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] до досягнення дитиною 16-ти річного віку. В судове засідання позивачка не з'явилася, заявою просила справу розглянути у її відсутність. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України та на в'їзд до Російської Федерації м. Азов Ростовської області [PERSON], в період з 01.10.2015 року по 01.01.2016 року у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник служби у справах дітей Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. За відсутності заперечень з боку позивачки суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ч. 1-2 ст. 224 та ч. 1 ст. 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що вбачається з актового запису про народження Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровського міського управління юстиції у Луганській області № 66 від 04.06.2013 року. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Враховуючи, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, його фактичне місцезнаходження невідоме суд вважає, що останній своєю бездіяльністю не надає згоди позивачці на виїзд з дитиною за межі території України, а отже позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved