Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивачка звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON] зареєстрована у будинку по [ADDRESS] , який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 1999 року. Також вказувала, що на теперішній час разом із [PERSON] у [ADDRESS] зареєстрована колишня невістка позивача, [PERSON] , [INFO] , разом із малолітнім сином останньої, [PERSON] , [INFO] . Натомість відповідачка разом із своїм сином з червня 2014 року за спірною адресою не проживає, де залишається мешкати позивачка та, зокрема, чоловік відповідачки. Таким чином відповідно до ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування [ADDRESS] . У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги повністю підтримала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. При цьому вказувала, що відомостей про реєстрацію місця проживання за малолітнім [PERSON] в Російській Федерації вона немає, бо не спілкується із колишньою дружиною свого сина, [PERSON] . Просила суд задовольнити її позов, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою. Представник Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Мамаєва С. В. , у судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності та просила суд врахувати висновок органу опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права користування житлом малолітньої дитини, [PERSON] . За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником будинком [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 1999 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27 серпня 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Никоненко Т. В., реєстр № 4840, на підставі чого видане реєстраційне свідоцтво № [NUMBER] від 6 вересня 1999 року Маріупольським БТІ. Уточнення прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] », що відбулось 2 грудня 2005 року, підтверджується довідкою Орджонікідзевського районного відділу у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 30 січня 2015 року. За інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 21 жовтня 2020 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] дійсно зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи з 3 березня 2010 року. На підставі акту від 24 вересня 2020 року КСН «Дружба» у будинку [ADDRESS] зареєстровані, однак не проживають з червня 2014 року, - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки з того часу за вказаною адресою мешкають [PERSON] разом із чоловіком, [PERSON] , та своїми дітьми, [PERSON] , 1985 р. н., та [PERSON] , 1991 р. н., що підтверджується свідченнями сусідів по вказаному домоволодінню. При цьому з відомостей Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 22 вересня 2020 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані, окрім позивачки, зокрема [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] . Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказували, що є сусідами по [ADDRESS] , де мешкає родина [PERSON] . Вказували, що до червня 2014 року по [ADDRESS] мешкали [PERSON] , син позивачки, разом із дружиною [PERSON] та спільним сином, [PERSON] , 2007 р. н. Однак після того подружжя [PERSON] виїхало до Росії, де у Тверській області [PERSON] перебував до 2018 року, після чого повернувся до України. Натомість, як [PERSON] , так й онук позивачки, [PERSON] , залишились постійно мешкати в Росії у рідних відповідачки. Натомість малолітній [PERSON] інколи приїздить на літні канікули до позивачки. На теперішній час у [ADDRESS] фактично мешкають [PERSON] , її чоловік [PERSON] , донька позивачки [PERSON] . В той же час син [PERSON] , [PERSON] , на теперішній час мешкає в м. Полтава. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. На підставі ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Так відповідачка, [PERSON] , проживала у спірному житлі як член сім`ї позивачки, будучи дружиною сина [PERSON] , набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що наразі відповідачка перестала бути членом родини позивачки, оскільки не пов`язана із нею спільним побутом та не має взаємних прав та обов`язків, а також не мешкає за спірною адресою. Таким чином право відповідачки на користування чужим майном [PERSON] підлягає припиненню на вимогу власника відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачка, [PERSON] , залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування [ADDRESS] . Суд на підставі досліджених доказів встановив, що не лише [PERSON] , а й її малолітній син, онук позивачки, [PERSON] , фактично протягом останніх 5 років у спірному [ADDRESS] не мешкає. Натомість, відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 12 листопада 2020 року вбачається, що, враховуючи відсутність інформації щодо наявності у дитини іншого придатного для проживання житла, з метою її соціального захисту,

Outcome: partial