Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, розірвання договору страхування, відшкодування матеріальної шкоди і збитків посилаючись на те, що 13.01.2009 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Американська Компанія Страхування Життя АІГ Життя», правонаступником якого є відповідач Приватне акціонерне товариство «МетЛайф» укладено Договір добровільного страхування життя, який відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про страхування» посвідчений заявою на укладення договору добровільного страхування життя №96059994 від 13.01.2009 року та страховим полісом №100113586 від 21.01.2009 року. Договір страхування укладався за програмою страхування на випадок дожиття до певного віку або на певний строк, та страхування на випадок смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку строком на 10 років, тобто до 13.01.2019 року, про що зроблено запис в розділі 3 заяви, яка після підписання нею та внесення першого платежу передана представнику відповідача. У подальшому, другий екземпляр заяви повернуто їй разом із страховим полісом. На виконання умов договору страхування, вона добросовісно виконувала взяті на себе обов'язки та починаючи з 2009 року щорічно перераховувала на рахунок відповідача страхові внески в розмірі 5000 грн. на рік, а всього за весь час - 35000 грн. На початку лютого 2015 року, повторно ознайомившись із заявою на укладання договору добровільного страхування життя, Правилами добровільного страхування життя, Програмою страхування на випадок дожиття до певного віку або на певний строк та Страховим полісом, вона звернула увагу на те, що в розділі 3 заяви, вказаний строк страхування 15 років, а в Страховому полісі - закінчення дії програми страхування 13.01.2024 року. Вона була впевнена, що укладає Договір страхування строком на 10 років, про що зроблений запис у самій заяві, однак з незрозумілих для неї причин, в розділі 3 заяви здійснено виправлення строку дії договору з 10 на 15 років. Після виявлення вказаного факту, вона 06.04.2015 року звернулась до відповідача з листом щодо визнання недійсним Страхового полісу №100113586 від 21.01.2009 року, як такого, що не відповідає її волевиявленню, зазначеному у заяві на укладення договору страхування та просила випустити новий Страховий поліс строком дії 10 років з моменту укладення Договору. Однак, не зважаючи на її доводи щодо необхідності усунення порушеного права, відповідач відмовив у задоволенні її вимог, мотивуючи це тим, що калькуляцію в заяві до договору страхування складено коректно та вона відповідає строку страхування на 15 років, а сама заява нею прочитана та підписана і вона погодилась з нею, так як протягом 7 років сплачувала страхові платежі. Вважала, що дії відповідача порушують її права, а Договір добровільного страхування життя №96059994 від 13.01.2009 року, укладений між нею та відповідачем підлягає розірванню відповідно до положень ст. 651 ЦК України. Укладаючи договір страхування вона усвідомлювала, що строк дії договору становитиме 10 років та діятиме до 13.01.2019 року, однак відповідачем самостійно, без погодження з іншою стороною Договору, здійснено виправлення строків. У верхній частині першого аркушу заяви на укладення договору присутній наступний текст «Заповнювати кульковою ручкою, друкованими літерами, акуратно та розбірливо. Не використовувати коректор. Не виправляти поверх написаного: помилково вказані дані необхідно закреслити, нові - написати поруч та завірити датою виправлення і підписами заявленого Страхувальника та Консультанта». Тобто, відповідачем, було передбачено можливість внесення несанкціонованих виправлень та приписок у текст заяви і з метою унеможливлення двоякого трактування відомостей, що вносяться до неї, чітко встановлений порядок внесення цих змін та виправлення помилок. Вона не могла самостійно здійснити виправлення строку дії договору, або знати про них, так як внесені виправлення для їх дійсності потребують завірення підписом Страхувальника. При виконанні договору страхування, зі сторони відповідача мало місце істотне порушення умов договору, що виразилось в односторонньому збільшенні строків дії договору та призвело до зміни його фінансових умов. Зокрема, вона повинна була протягом 10 років сплачувати щорічно 5000 грн. і після закінчення строку отримати кошти в сумі 74642 грн., однак відповідач в односторонньому порядку самостійно визначив, що вона зобов'язана внести 75000 грн. протягом 15 років та отримати після закінчення строку дії договору кошти в розмірі 74642 грн. Зазначене суперечить розділу 11 заяви на укладення договору добровільного страхування життя, де передбачено, що будь-які зміни до умов договору страхування здійснюються за письмовою заявою Страхувальника після отримання згоди застрахованої особи та погодження із страховиком. Зміни до умов договору страхування оформляються відповідним додатком. Внесення змін і доповнень до договору страхування здійснюється за взаємною згодою сторін. Діями відповідача, а саме: істотним порушенням умов договору, їй завдано матеріальної шкоди та збитків в розмірі 35000 грн. (вартість страхового продукту) та 17249 грн. (суми коштів, які вона сподівалась отримати внаслідок виконання угоди). А тому просила розірвати Договір добровільного страхування життя від 13.01.2009 року, укладений між нею та ПАТ «МетЛайф», посвідчений страховим полісом №100113586 від 21.01.2009 року, а також стягнути з відповідача на її користь 52249,40 грн. завданих збитків. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені у додаткових поясненнях, просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та у зв'язку з тим, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення із вказаним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Американська Компанія Страхування Життя АІГ Життя», правонаступником якого є відповідач Приватне акціонерне товариство «МетЛайф», укладено Договір добровільного страхування життя шляхом випуску 21.01.2009 року страхового полісу №100113568 на підставі заяви на укладення договору добровільного страхування життя №96059994 від 13.01.2009 року (а.с.10-35). Договір страхування укладено у порядку, встановленому ч. 5 ст. 18 Закону України «Про страхування» шляхом подачі заяви про страхування за формою, встановленою Товариством, та випуску страхового полісу після оцінки страхових ризиків. Невід'ємною частиною Договору страхування є Заява на укладання договору страхування, Страховий поліс, Коефіцієнти Викупних сум, Правила добровільного страхування життя, які пройшли відповідну реєстрацію у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг (правонаступник Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України). Пунктом 8.4. заяви Страхувальника гарантовано право на відмову від договору страхування у 14-денний строк з моменту отримання Страхового полісу та зазначено, що будь-які письмові звернення стосовно відмови від укладання договору або розірвання договору страхування після зазначеного строку кваліфікуються як дострокове припинення дії Договору страхування. Після перевищення строку 14 днів з моменту отримання страхового полісу, при відмові від Договору страхування застосовуються умови ст. 9 Закону України «Про страхування» та Правил страхування щодо порядку розрахунку та виплати викупних сум. Коефіцієнти Викупних сум є частиною Договору страхування та надсилалися Страхувальнику одночасно з страховим полісом. Як встановлено судом, позивачка не скористалась у встановлений період правом на відмову від договору страхування, таким чином підтвердила згоду з його умовами. Договір страхування укладався за програмою страхування на випадок дожиття до певного віку або на певний строк, та страхування на випадок смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку. 30 січня 2009 року відповідачем надіслано страховий поліс на адресу позивачки, який вона отримала 03 лютого 2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення. На виконання умов договору страхування, позивачка добросовісно виконувала взяті на себе зобов'язання та починаючи з 2009 року щорічно перераховувала на рахунок відповідача страхові внески в розмірі 5000 грн., а загальна сума сплачених платежів становить 35000 грн., що підтверджується платіжними квитанціями (а.с.36-42). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним принципом визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідача 09.10.2018 року надано суду додаткові пояснення, в яких він просив застосувати позовну давність до вимог позивачки, суд вважає, що дане клопотання підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України по справі №6-2469цс16 від 09.11.2016 року. Суд вважає, що посилання позивачки на те, що вона дізналася про порушення своїх прав на початку лютого 2015 року, коли прочитала ще раз документи, що становлять договір страхування, від 21.01.2009 року, є безпідставними, оскільки поліс страхування позивачкою було отримано 03.02.2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка мала реальну можливість у 2009 році ознайомитись з страховим полісом, в якому зазначено час закінчення дії програми страхування 13.01.2024 року, а також ще раз ознайомитись із заявою на укладення договору добровільного страхування життя і встановити, яка саме цифра зазначена в графі строк страхування заяви та відповідно вчасно звернутись до відповідача або до суду за захистом своїх порушених прав, однак цього не зробила, а звернулась до суду із позовом лише 27.01.2018 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Причин пропуску цього строку позивачкою наведено не було. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача у справі, є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки всі умови Договору страхування були доступними і відомими позивачці з 2009 року, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed