Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в житловому будинку [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що у будинку, що належить їй на праві власності за вищевказаною адресою, зареєстровані вона, її чоловік та дві доньки. Всі особи, крім відповідачки - [PERSON] проживають в будинку. В червні 2017 року відповідачка вийшла заміж, забрала всі свої особисті речі та з цього часу почала проживати в сім`ї свого чоловіка. Водночас, належного майна відповідачки у будинку немає, комунальні послуги вона ніколи не сплачувала, участі в утримуванні будинку не приймала, у зв`язку з чим позивачка не має можливості вільно та в повному обсязі реалізувати право приватної власності на нерухоме майно, а тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивачки надав до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її та позивачки участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подавала. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О., зареєстрованого в реєстрі за №794, [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта складеного 17 березня 2008 року, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] . Окрім того, згідно з довідки виданої Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області №479 від 17 вересня 2020 року, у будинку [ADDRESS] спільно з [PERSON] зареєстровані: донька [PERSON] , 1999 р.н.- не проживає; чоловік - [PERSON] , 1972 р.н.; донька - [PERSON] , 2007 р.н. У відповідності до акту від 11.09.2020 року, відповідачка [PERSON] з весни 2017 року не проживає в будинку [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та Житловий кодекс Української РСР; ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії, яка порушує це право. Таким чином, відповідно до положень норм статей 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Отже, внаслідок реєстрації в будинку відповідачки, яка не проживає в ньому з червня 2017 року , позивач позбавлена можливості розпоряджатися житловим будинком на власний розсуд, що є перешкодою у володінні та розпорядженні майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позивач за захистом своїх прав та інтересів вимушена була звернутися до суду з цим позовом. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні з позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 840 гривень 80 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved