Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 12 червня 1993 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 липня 2014 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітного сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою і перебуває на її утриманні. Стверджує, що більше ніж шість років відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає участі в житті дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не виконує обов`язки щодо матеріального утримання дитини. Вважає, що зміна прізвища дитини цілком відповідає інтересам та бажанню дитини, ніяким чином не впливає на законні права, інтереси та обов`язки відповідача щодо дитини. Однак, у зв`язку із тим, що спір неможливо вирішити в досудовому порядку, змушена була звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що позивачка не зверталась до суду з приводу стягнення з відповідача аліментів на утримання сина. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений своєчасно, через Офіційний веб-портал «Судова влада України» Коропський районний суд Чернігівської області, відзив на позов не надав. Представник співвідповідача у судове засідання не з`явився хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд приходить наступного висновку. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що сторони з 12 червня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16 липня 2014 року розірвано. У даному шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу позивачка відновила своє дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно положень ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 148 СК України у разі зміни прізвища обома батьками змінюється прізвище дитини, яка не досягла семи років. У разі зміни прізвища обома батьками прізвище дитини, яка досягла семи років, змінюється за її згодою. У разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що при вирішенні спору суд має з`ясувати: виконання своїх обов`язків обома батьками, інші обставини, які в сукупності вказують на відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Тобто інтерес дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору. Інтереси дитини у зміні прізвища можуть полягати у її бажанні, звичках, прив`язаності до членів її сім`ї. Обґрунтовуючи заявлені вимоги про зміну прізвища дитини, позивачка стверджує, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, та те, що зміна прізвища буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивач не виконала свій процесуальний обов`язок пов`язаний з тягарем доказування по справі тих обставин, на які посилалася, як на підставу своїх вимог, зокрема, не надала суду належних та допустимих доказів ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а також доказів на підтвердження того, що зміна прізвища дитини з прізвища батька « [PERSON] » на прізвище матері « [PERSON] » відповідатиме інтересам дитини та сприятиме якісним змінам у його житті. Посилання позивача на те, що відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини, суд вважає безпідставними, оскільки позивачка із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини до суду не зверталась. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, на підставі встановлених обставин справи та належним чином оцінених судом доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed