Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з названим позовом (а.с.2), який згодом уточнила в прохальній частині (а.с.76-77), та просить постановити рішення, яким визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.12.2010 року, виданий [PERSON], на земельну ділянку розташовану по [ADDRESS], на підставі рішення Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області від 30 квітня 2009 року № 270-V, площею 0.2500 га; скасувати відповідні реєстрації цього державного акту. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 16 листопада 2009 року між нею та [PERSON], вона придбала житловий будинок, який знаходиться у [ADDRESS]. Дане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 3953 кв.м., яка належить Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області. Після набуття права власності на домоволодіння вона була впевнена, що згідно чинного законодавства право власності на земельну ділянку у попереднього власника припинилось і перейшло до неї. З метою впорядкування земельних відносин вона звернулася до Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області за рішенням про визнання за нею права власності на зазначену земельну ділянку проте дізналася, що 30 грудня 2010 року на дану земельну ділянку [PERSON] виготовлено та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Вважає вказаний Державний акт незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушуються її права власника, набуті значно раніше, а ніж видано цей державний акт. В судовому засіданні представники позивачки підтримали позовні вимоги, та уточнення до них, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області Младінова З.К. позовні вимоги визнала, просила задовольнити. Пояснила, що сільській раді не було відомо про укладення між [PERSON] та [PERSON] 18.11.2009 року договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], а тому була завершена процедура приватизації земельної ділянки за цією адресою, та [PERSON] 30.12.2010 року було видано державний акт на право власності. Дані обставини суттєво порушують права нинішнього власника цього домоволодіння, та мають бути захищені в судовому порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула. Про час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово за адресою свого постійного місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.66). Втім, повідомлення поверталися до суду без вручення (а.с.41-42, 64, 70-71). На виконання вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликався в суд через оголошення у пресі. Тобто, відповідачка була повідомлена через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті» № 9 (4935) від 07.02.2017 року (а.с.75). З опублікуванням оголошення про виклик в засобах масової інформації - відповідач вважається повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінює докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В [ADDRESS] знаходиться домоволодіння, яке складається з житлового будинку, сараїв, льоху, надвірних споруд, колодязя та огорожі, що підтверджується копією технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок (а.с.10-13). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області, Ажинтаревим В.В. (а.с.6) вбачається, що договір купівлі-продажу укладено між [PERSON] та [PERSON] щодо домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Даний правочин було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується Витягом про реєстрацію в державному реєстрі правочинів № 7955489 від 16.11.2009 року та Витягу про державну реєстрацію прав КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» № 31036036 від 19.08.2011 року (а.с.6, 7, 8). В договорі купівлі-продажу зазначено, що вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 3953 кв.м. (а.с.6). Такий же розмір земельної ділянки значиться і в технічній документації на вказане домоволодіння (а.с.10-13). З досліджених документів, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] заявою від 18.08.2008 року на ім'я голови Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області просила надати їй у приватну власність земельну ділянку розміром 0.25 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0.15 га для особистого селянського господарства (а.с.16). 02.10.2008 року Жовтнева сільська рада Болградського району Одеської області, розглянувши заяву [PERSON] прийняла позитивне рішення, та надала згоду про передачу їй земельної ділянки, про що повідомила заявника листом від 19.12.2008 року за № 276. У подальшому [PERSON] виготовила технічну документацію на цю земельну ділянку, яка рішенням 30 сесії V скликання Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області від 30.04.2009 року була затверджена (а.с.17-19). 30 грудня 2010 року на ім'я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області від 30 квітня 2009 року № 270-V, площею 0.2500 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.15). Розпорядженням Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області від 05.02.2016 року за № 3було перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с.34). Постановою Верховної ради України від 12.05.2016 року № 1353-VІІ перейменовано назву «с. Жовтневе» на «с. Каракурт» Болградського району Одеської області (а.с.78). Згідно ст.ст.19, 55 ч. 1, 2, 5 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Статтею 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Зі змісту статті випливає, що такий спосіб захисту порушеного права, як визнання незаконним акту суб'єкта владних повноважень, не є універсальним і його застосування можливе у двох випадках: коли може бути відновлено те становище, яке існувало до видання акту, або коли за відсутності цієї можливості вимога про визнання незаконним акту суб'єкта владних повноважень поєднана з вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Частиною першою статті 173 Земельного Кодексу України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття сільською радою рішення та отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку) право власності [PERSON] на земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акту, та його державної реєстрації, не зважаючи на те, що відповідачка вже з 16.11.2009 року не є власником домоволодіння. Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Приписами ч. 2 ст. 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Положеннями пунктів б), г), д) ч.3 ст.152 ЗК України врегульовано, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав ...; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. В свою чергу, згідно пунктів 3, 4, 5, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи даний спір, суд керується роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року, а саме: - суди мають захищати права всіх суб'єктів права власності на землю та на господарювання на ній при вирішенні земельних спорів (п.1). - за загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб'єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов'язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб'єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства (п.2). - судам (підсудні) справи за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками (ч. 2 п. 2). - згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів (п.4). - розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність (п.11). Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. При цьому підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб, підприємства чи організації. Відповідно до ст.ст.10, 60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Судом встановлено, що позивачка набула право власності на домоволодіння, проте у зв'язку з наявністю Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.12.2010 року, виданого Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області на ім'я [PERSON] вона не може оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. За таких обставин порушується право позивачки на володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. Зважаючи на вище наведене, виданий Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] слід визнати недійсним та скасувати послідуючі реєстрації цього державного акту.

Outcome: approved