Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 листопада 2018 року вона придбала у приватну власність житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , доказом про що є договір купівлі-продажу житлового будинку серії ННМ 280437 від 08 листопада 2018 року, витяг з Державного реєстру речових на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 вересня 2019 року. ЇЇ прізвище зазначене у договорі купівлі продажу як « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Позивачка зазначає, що у придбаному нею житловому будинку з 21 листопада 2000 року і по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , який договору найму жилого приміщення з нею не укладав, будь-якої згоди на його реєстрацію у вказаному будинку вона не надавала. З моменту отримання у власність вказаного домоволодіння вона жодного разу не бачила відповідача у своєму будинку. Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2010 року. На теперішній час позивачка, як новий власник, має намір розпорядитися майном - будинком [ADDRESS] , у зв`язку з чим на підставі ст. 391 ЦК України має право на усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що будинок вона придбала у рідного брата відповідача, який залишився йому у спадок від його батька, який в свою чергу був вітчимом відповідача. На момент купівлі будинку у ньому ніхто не проживав. На даний час позивачка в будинку робить ремонт для того, щоб жити у ньому. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації (а.с.11,29,48) в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Представник третьої особи - Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.49), в судове засідання не з`явився. Згідно поданої до суду письмової заяви прохали проводити розгляд справи у відсутність представника третьої особи (а.с.33). Суд постановив здійснювати розгляд справи за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає в [ADDRESS] з 1991 року. Відповідача [PERSON] він знає з народження, та пояснив суду, що відповідач мешкав з мамою, вітчимом та двома братами в буд. [ADDRESS] . У 2010 році [PERSON] з матір`ю виїхали проживати в інше місто, а у будинку залишився жити вітчим відповідача, який помер приблизно у 2016-2017 році. Свідку відомо, що позивачка придбала будинок [ADDRESS] та на даний час робить в ньому ремонт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала аналогічні пояснення. Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року постановленоздійснення розгляду справи в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивачці, яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с.12) змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 листопада 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим номером 1-2615, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.13), що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14). Відповідно до довідок Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №59 від 01 липня 2020 року та №121 від 20 жовтня 2020 року (а.с.11, 58) у вказаному будинку з 21 листопада 2000 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що реєстрація його місця проживання в даному житловому приміщенні проведена ще до виникнення права власності на будинок у позивачки [PERSON] . Відповідно до довідки Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року за №429/03-15 (а.с.16) та Акта обстеження помешкання від 01 липня 2020 року, складеного депутатом Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області Загорулько С.П., за участю свідків [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] , та з 2010 року не проживає у ньому (а.с.15,16). В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки вона як власник майна має об`єктивні припущення щодо можливого порушення свого права власності іншою особою, а саме відповідачем. Оскільки судом встановлено, що відповідач з 2010 року не проживає у будинку, не перебуває у родинних стосунках з позивачкою та продавцем будинку, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір сплачений нею під час звернення з позовом до суду (а.с.5).

Outcome: approved