Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з метою приватизації державного житлового фонду звернулась до Центру надання адміністративних послуг з пакетом документів та заявою з питання оформлення свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] України, наймачем якої вона є та де також зареєстрований її син, [PERSON] , та яка була надана їй та членам її родини на підставі ордеру, виданого за рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 18 лютого 2004 року № 67. Однак, листом Департаменту по роботі з активами їй відмовлено у передачі у власність вказаного житла з підстав ненадання документу, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду нею та [PERSON] за період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року. Вважає відмову неправомірною, оскільки володільцем інформації щодо реєстрації проживання фізичних осіб в м. Маріуполі є відповідач, який заперечує факт невикористання житлових чеків, тому просила суд встановити такий факт. Крім того закон зобов`язує уповноваженого представника родини подати документ не тільки на себе, а також на всіх членів родини на підтвердження невикористання житлових чеків. Зазначала, що у спірний період вона була зареєстрована зі своїм сином, [PERSON] , який тоді був малолітньою дитиною, по [ADDRESS] , на яку не було використано житлові чеки, що безпосередньо підтверджується відомостями «Ощадбанку» та іншими письмовими доказами. Відсутність інформації про невикористання права на приватизацію державного житлового фонду порушує майнові права її та сина, бо встановлення таких обставини відноситься до компетенції держави. На підставі цього просила суд встановити факт невикористання нею та [PERSON] житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року, зобов`язавши Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснити дії щодо приватизації квартири [ADDRESS] . Не погоджуючись із заявленими вимогами, до суду від представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради надійшов письмовий відзив, де останній вказував, що повноваження щодо підготовки та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир покладено на Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради. Натомість, рішення про передачу у власність квартири приймається виконавчим комітетом Маріупольської міської ради. 27 лютого 2004 року виконкомом Маріупольської міської ради видано [PERSON] ордер на житлове приміщення серії КО № 004567, яким їй, її чоловіку - [PERSON] , її сину - [PERSON] , доньці - [PERSON] було надано право на зайняття квартири [ADDRESS] (Захисників України). Листом від 18 вересня 2020 року позивачу було роз`яснено, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] України буде оформлено департаментом у разі надання документу, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року. Позивачем помилково розцінено лист Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 18 вересня 2020 року, як відмову у приватизації належної їй квартири, оскільки він є повідомленням про неможливість здійснити приватизацію квартири за відсутності певних документів. Також вимоги позивача суперечать одна одній, оскільки у разі наявності судового рішення про невикористання [PERSON] та [PERSON] житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у спірний період, позивач не позбавлена права звернутись до органу приватизації стосовно оформлення свідоцтва про право власності на відповідну квартиру. Отже, друга позовна вимога щодо зобов`язання вчинити дії з приватизації відповідної квартири за відсутності довідок, які підтверджують невикористання житлових чеків є передчасною. Вказував, що позивач зазначає про право на приватизацію за [PERSON] , однак останній не є позивачем. На підставі переліченого вимоги зі встановлення факту невикористання [PERSON] та [PERSON] житлових чеків для приватизації державного житлового фонду залишив на розсуд суду при підтвердженні такого факту, а у задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача провести приватизацію кв. [ADDRESS] просив суд відмовити. Не погоджуючись із заявленими вимогами, до суду від представника виконкому Маріупольської міської ради надійшов письмовий відзив, де останній вказував, що спірні правовідносини не належать до повноважень виконавчого комітету Маріупольської міської ради, який не створює жодних перешкод у реалізації права позивача на приватизацію квартири, до якого позивачка не заявила жодної вимоги. З огляду на викладене просив суд відмовити у позові. Представник позивачки, адвокат Башкіссер К. В., підтримуючи вимоги [PERSON] , вказувала, що розгляд даної справи повинен відбуватись у рамках позовного провадження за наявності спору про право, що слідує із правого висновку Верховного Суду по справі № 263/1265/18. Вказувала, що саме на орган приватизації покладається обов`язок щодо надання довідки про невикористання житлових чеків на приватизацію. Крім того законом дозволено вирішення питання приватизації здійснювати за зверненням одного члена родини в інтересах інших зареєстрованих у такому житлі членів сім`ї. Вважаючи лист відповідача від 18 вересня 2020 року відмовою у приватизації кв. [ADDRESS] , просила суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні, заперечуючи проти вимог [PERSON] в частині зобов`язання вчинити дії з приватизації спірної квартири, вказувала, що лист Департаменту від 18 вересня 2020 року не є відмовою у приватизації кв. [ADDRESS] України, оскільки факт невикористання житлових чеків на приватизацію не входить до повноважень Департаменту по роботі з активами за відсутності визначеної законом довідки для підтвердження такої інформації. Так інформація до них з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради не передавалась щодо реєстрації позивачки та її членів родини по [ADDRESS] у період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року. Просила суд залишити на розсуд суду вирішення вимог позивачки щодо встановлення факту невикористання житлових чеків на приватизацію. Ані позивачка, [PERSON] , ані третя особа, [PERSON] , ані представник виконкому Маріупольської міської ради, Мащенко Д. О., у судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, надавши суду заяви з проханням вирішити справу за їх відсутності. При цьому [PERSON] та [PERSON] наполягали на задоволенні поданого [PERSON] позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом РАЦС Орджонікідзевського райвиконкому міста Жданова, актовий запис № 552 від 28 квітня 1988 року, вбачається, що матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] , є [PERSON] , що також підтверджується копією актового запису про народження № 552 від 28 квітня 1988 року. Згідно із свідоцтвом про одруження, виданим Жовтневим відділом РАЦС м. Маріуполя, актовий запис № 72 від 10 березня 2000 року, вбачається, що [PERSON] одружилась із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] », що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 6 січня 2021 року. Подання [PERSON] для приватизації кв. [ADDRESS] необхідного пакету документів на виконання Положення, за виключенням документа щодо невикористання нею та [PERSON] житлових чеків за період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року на приватизацію, сторони та їх представники не заперечували, що також у судовому засіданні було підтверджено копіями: заяви від 27 серпня 2020 року [PERSON] до органу приватизації щодо проведення приватизації житла на неї та [PERSON] , технічного паспорту на вказане житлове приміщення, ордером № 004567 від 27 лютого 2004 року на вселення у нього [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] , особового рахунку № 56-2-69 ККП «КК «Східна» на таке житло зі списком зареєстрованих осіб, довідкою про зареєстрований склад родини [PERSON] по [ADDRESS] , довідкою Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про зареєстрованих за такою адресою осіб, договором з утримання вказаного будинку. Натомість, листом від 18 вересня 2020 року Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради було вказано, що [PERSON] не надано документа, що підтверджує невикористання нею та її сином, [PERSON] , житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року, та роз`яснено, що свідоцтва про право власності на кв. [ADDRESS] буде оформлено при наданні необхідних документів. В той же час суд зауважує, що за інформацією Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 4 вересня 2020 року щодо [PERSON] та від 5 вересня 2020 року щодо [PERSON] архівні картки реєстрації таких осіб за формою А по [ADDRESS] від житлово-комунальної установи до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради не надходили. Суд при цьому вказує, що за карткою прописки на [PERSON] вбачається, що остання прибула на [ADDRESS] та була зареєстрована за такою адресою 15 березня 1996 року, вибувши відповідно з [ADDRESS] , сином якої вказаний, зокрема, [PERSON] , 1988 р. н. Отже, інформація щодо реєстрації [PERSON] та [PERSON] в м. Маріуполі з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року включно відсутня. Натомість, суд також зазначає, що з копії листа ММУ УМВС України в Донецькій області від 14 вересня 1995 року адресованого [PERSON] саме по [ADDRESS] , вбачається, що позивачку було повідомлено про те, що виконавчий лист від 24 листопада 1994 року про стягнення аліментів на її користь направлено до Приморського районного суду м. Маріуполя. Крім цього за інформацією з довідки від 15 квітня 1992 року житлової організації вбачається, що [PERSON] мешкала на той час по [ADDRESS] . Факт проживання [PERSON] станом на 5 травня 1992 року в [ADDRESS] також підтверджується копією рахунко-облікової картки позивача - військовослужбовця. Суд також встановив, що за довідкою АТ «Державний Ощадний банк України» від 21 грудня 2020 року вбачається, що [PERSON] у списках щодо приватизаційних житлових чеків по [ADDRESS] відсутня, що також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 25 січня 2021 року щодо відсутності інформації про власників кв. [ADDRESS] , який є гуртожитком за інформацією КП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 20 січня 2021 року та за копією технічного паспорту на кімнату [ADDRESS] . Відповідно до змісту ст. 345 ЦK України фізична особа може набути право власності у разі приватизації майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. На підставі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон «Про приватизацію»), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За ч. 1 ст. 4 Закону «Про приватизацію» житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону «Про приватизацію» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. За ч. 2 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. На підставі ч. 3 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. При цьому за ч. 4 ст. 8 Закону «Про приватизацію» підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації. Згідно із ч. 5 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 10, 11 ст. 8 Закону «Про приватизацію» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. А спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. В п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року зазначено, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого ч. 5 ст. 5 Закону «Про приватизацію». На підставі п. 1 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), вбачається, що таке Положення визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до змісту п. 18 Положення громадянином до органу приватизації подаються, зокрема: заява на приватизацію квартири; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву; технічний паспорт на квартиру; копія ордера на жиле приміщення; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації. При цьому за п. 20 Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки, видані органом приватизації за попередніми місцями проживання після 1992 року, щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). На підставі наведених норм та встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку що спір між сторонами виник через відсутність підтвердження позивачкою невикористання нею та її сином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року. Натомість, з огляду на дослідженні матеріли справи, суд встановив факт того, що [PERSON] та [PERSON] не використали житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року, внаслідок чого в цій частині заявлені вимоги позивачки підлягають задоволенню. Суд при цьому відхиляє доводи представника відповідача в частині того, що судом не може бути задоволено заявлені вимоги відносно [PERSON] , який не є позивачем, щодо встановлення факту невикористання житлових чеків на приватизацію, оскільки за ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир здійснюється у власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, однак з обов`язковим визначенням конкретного уповноваженого власника такої квартири. Суд зазначає, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду вирішуються судом, а належним способом захисту у разі порушення такого права є визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року по справі № 483/731/19. Натомість, суд встановив, що через невизначеність документа, який підтверджує у даному випадку факт не використання житлових чеків, оскільки такі відомості не передавались, як того вимагає закон, від житлово-комунальної установи до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб, відсутність на момент звернення позивачки до органу приватизації доказів на підтвердження такого факту згідно визначеного Положення, відсутність вмотивованої відмови у приватизації позивачкою кв. [ADDRESS] , оскільки такою не можна вважати лист роз`яснення від 18 вересня 2020 року відповідача, то вказані обставини у сукупності свідчать про передчасність вимог [PERSON] щодо зобов`язання Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснити дії щодо приватизації квартири [ADDRESS] . Суд при цьому враховує, що встановивши рішенням суду факт не використання позивачкою та її сином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з 1 січня 1993 року по 14 березня 1996 року, проти чого не заперечував представник відповідача, [PERSON] не позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію кв. [ADDRESS] у передбаченому законом порядку. Таким чином в цій частині заявлені вимоги на підставі переліченого задоволенню не підлягають. Суд при цьому вказує, що посилання представника позивача на висновки Верховного Суду по справі № 263/1265/18 не можуть бути застосовані до вказаного спору, оскільки вони стосувалися визначення порядку вирішення питання розгляду заявлених вимог про встановлення факту невикористання житлових чеків на приватизацію в порядку окремого чи позовного провадження, а не вирішення таких вимог по суті. Також суд зазначає, що жодних вимог до співвідповідача, Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, не було заявлено, а питання приватизації спірної квартири покладено на відповідний орган, яким є Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради.

Outcome: partial