Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів з вимогою про визнання за нею в порядку спадкування права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вказаний житловий будинок було побудовано в 1961-1962 роках її батьками [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла її матір [PERSON], а [INFO] помер її батько [PERSON], залишивши після смерті заповіт, яким все своє майно заповів їй, [PERSON] Після смерті батьків відкрилася спадщина на все їх майно, в тому числі й на вищевказане нерухоме майно. Через те, що спадкодавцями не було отримано за життя свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, вона не може оформити на себе спадщину. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Зі згоди представника позивачки, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що по [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Байраківської сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими спорудами який розташований по [ADDRESS] зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1961 року. Судом встановлено, що вказаний житловий будинок у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації не зареєстрований. Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР 1922 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1961 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) і прийнятою відповідно до Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно з п.п.6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Нормою ст.60 СК України, передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закону містилася у ст.22 КпШС України. За змістом вказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок в [ADDRESS] побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1961 року за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні є його співвласниками в рівних частках. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Байраківської сільської ради 02.04.2003 року серії [NUMBER]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Байраківської сільської ради 08.12.2010 року серії [NUMBER]. Таким чином, після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина в т.ч. і на їхній житловий будинок з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК України). Аналогічна норма закону містилася у ст.524 ЦК Української РСР. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] все своє майно яке належало їй на день смерті на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] згідно заповіту від 12.02.2003 року. Частинами 1 ст.548, ч.1, 2 ст.549 ЦК Української РСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] (спадкоємець за заповітом) та [PERSON] як особа, що мала право на обов'язкову частку в спадщині (непрацездатний вдівець), в установлений законом шестимісячний термін вступили в управління та володіння спадковим майном [PERSON], що становить ? (6/12) частку вищезазначеного житлового будинку, то вважаються такими, що вчасно прийняли спадщину. Інших спадкоємців які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. Згідно ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.28 КпШтС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. [PERSON], як другий з подружжя, набув право власності на ? (6/12) частку згаданого будинку, а також після смерті [PERSON] успадкував в порядку ст.1241 ЦК України 1/12 (6/12:2=3/12:2=1/12) частку спірного будинку та ще за життя - 02.03.2009 року розпорядився своїм майном, а саме 7/12 частками будинку, заповівши його [PERSON] Частинами 1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки [PERSON] після смерті [PERSON] залишилася проживати в згаданому будинку, то вважається такою, що вчасно прийняла спадщину. Інших спадкоємців які б мали право на і обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула права власності на 7/12 частки вищезазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] і 5/12 частки будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Постановою нотаріуса від 24.02.2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. З урахуванням наведеного, вимоги позивачки є обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню, так як спадкодавцям, належав вищезазначений житловий будинок, позивачка як спадкоємець за заповітом в свою чергу своєчасно прийняла спадщину після смерті останніх, однак з тих підстав, що реєстрація права власності на житловий будинок відсутня, остання не може оформити на себе право власності на належне їй за законом і заповітом спадкове майно. На підставі ст.ст.1217, 1222, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст.524, 548, 549 ЦК Української РСР, ст.60 СК України, ст.ст.22, 28 КпШС України,

Outcome: approved