Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 16 листопада 1996 року по 26 лютого 2009 року. Від шлюбу є неповнолітня дитина син, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає з нею постійно, вона самостійно займається вихованням дитини, матеріально утримує його. Відповідач участі у вихованні та догляді за сином майже не бере, іноді спілкується з ним по телефону, вкрай рідко зустрічається. В цьому році її батьки запропонували їй профінансувати їх з сином поїздку для відпочинку та оздоровлення за кордон. Однак отримати дозвіл батька на виїзд сина за кордон для відпочинку чи оздоровлення неможливо, так як вони не спілкуються, а сину на його прохання надати такий дозвіл категорично відмовився без пояснення причин. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Вказала, що на даний час вони планують здійснити поїздку для відпочинку в проміжку з липня по листопад 2015 року в одну з країн туристичного напрямку (Болгарія, Румунія, Туреччина, Єгипет), але можливо і в країни Шенгенської групи (Італія, Чехія, Іспанія тощо). Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення до наступних країн: Болгарія, Румунія, Туреччина, Єгипет, країн Шенгенської групи на період з 01 липня 2015 року по 30 листопада 2015 року без письмової згоди та супроводу батька дитини [PERSON], у її супроводі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, підтвердивши обставини, які зазначені в позові, додавши, що на даний час у неї є запрошення на відпочинок до Іспанії. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що не заперечує проти надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, але тільки в літній період без відриву дитини від навчання, а також із зазначенням конкретної країни. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст.. 155 ч.1 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ч.3 цієї статті встановлено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в*їзду в Україну громадян України виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, може бути дозволено на підставі рішення суду у разі відсутності згоди одного з батьків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 квітня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Динтина проживає з матір*ю та знаходиться на її утриманні. На теперішній час виникла необхідність для того, щоб неповнолітній син позивачки [PERSON] мав змогу виїхати за кордон для оздоровлення та відпочинку, але для цього необхідна згода обох батьків неповнолітнього. Мати неповнолітнього з якою той проживає не заперечує проти цього, однак отримати згоду батька дитини [PERSON] немає змоги, оскільки як встановлено судом зі слів позивачки, він не дає згоди на дозвіл виїзду за кордон. Правилами перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі, а вразі відсутності такої згоди на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі, а в разі відсутності такої згоди на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отримання такого дозволу буде діяти в інтересах дитини, сприяти її оздоровленню, розвитку та вихованню. Оскільки [PERSON] не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровлення, духовного та фізичного розвитку, і цим порушує права та інтереси дитини, тому суд приходить до висновку, що неповнолітньому [PERSON] слід дозволити виїзд за кордон з матір*ю [PERSON] відповідно до наданого запрошення, в Іспанію на період з 1 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial