Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 24.08.2002р., по 20.03.2014р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] 17.01.2003р.н. Після розірвання шлюбу, відповідач, який є батьком дитини, не надає добровільно допомоги на утримання доньки, таким чином, просила стягнути аліменти в розмірі 1\~500,00 грн., щомісяця до досягнення дитиною повноліття, оскільки вона самостійно не має можливості надати дитині необхідне і достатнє утримання, яка є інвалідом дитинства, хворою на ДЦП. Крім того, [PERSON], звернулась до суду із вимогами, та просить надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] 17.01.2003р.н., без згоди батька, без згоди та супроводу батька без обмеження у часі та кількості виїздів, також дати їй дозвіл на оформлення проїзних документів неповнолітнього сина. В обґрунтування вимог посилається на те, що неповнолітній [PERSON] 17.01.2003р.н.,, постійно проживає з нею. З метою належного лікування свого сина, їй необхідно виїжджати до Російської Федерації. Також зазначає, що оскільки відповідач не надає дозволу добровільно, постійні звернення до суду щодо надання дозволу на кожний окремий виїзд повязані із розглядом справ в суді, що може призвести до зриву запланованого заздалегідь виїзду, а отже вона не має можливості отримати згоду на виїзд дитини за межі України саме в потрібний час. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON], вимоги позову не визнав про що подав письмову заяву, а також заявив клопотання про рогляд справи за його відсутності у звязку із проживанням в [INFO], який тимчасово не контролюється Україною. Від органу опіки та піклування надійшов дозвіл на виїзд матері із неповнолітньою дитиною без згоди батька (а.с. 33) та клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки (а.с. 38). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.08.2002р., по 20.03.2014р. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] який народився 17.01.2003р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження. Після розірвання шлюбу батько дитини допомоги на утримання сина не надає. Також встановлено, що неповнолітній [PERSON] 17.01.2003р.н., є інвалідом дитинства, хворим на ДЦП (дитячий церебральний параліч). Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, що приймають участь у справі не підлягають доказуванню. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осоіб, підстав для неприйняття судом визнання позову відповідачем не встановлено (ст. 174 ЦПК України). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд приймає до уваги стан здоров`я дитини, матеріальне становище платника, стан його здоров`я, стягувача аліментів, відсутність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1\~500,00 грн., підлягають задоволенню. В частин вимог позивачки про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Виходячи зі змісту ст. ст.1, 3 ,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням місця перебування, а також його початку й закінчення. Відтак, вимоги [PERSON]С,, про надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, без зазначення конкретного строку, конкретної держави, не передбачені законодавством України. Під час розгляду справи, незважаючи на те, що відповідач та орган опіки і піклування не заперечували проти виїзду дитини (а.с. 33, 35), позивачка, після розяснення судом в силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України вимог законодавства, що регулює виниклі правовідносини, позовні вимоги не уточнила. Саме із зазначених підстав та в силу ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування, оскільки він суперечить вимогам закону.

Outcome: partial