Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивачка звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовною заявою та уточненням до неї, якими просить суд ухвалити рішення, яким надати їй дозвіл на тимчасові виїзди за межі України її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу батька дитини [PERSON] у супроводі матері [PERSON] у період часу з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року, з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року в Італію та Республіку Туреччина та допустити негайне виконання рішення суду. На підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що вона перебула у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого у них народилася донька [PERSON]. Дитина проживає разом із позивачкою перебуває на її утриманні. Дочка є інвалідом, часто хворіє, для її лікування та профілактики за рекомендаціями лікарів дитині необхідне морське повітря. Її бабуся перебуває за кордоном у Італії, де має постійну роботу, та ще жодного разу не бачила свою онуку. Відповідач як батько дитини в позасудовому порядку дозволу на виїзд дитини за кордон не надає. Відтак позивачка змушена звертатися до суду із відповідним позовом. Відповідач подав до суду письмове заперечення на позов, в якому категорично заперечив позовні вимоги, посилаючись на те, що позивачка створює перешкоди йому у спілкуванні з дитиною, а виїзд разом із дитиною за кордон ще більше утруднить їх спілкування. В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просила їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов та додатково пояснив, що він не заперечує проти виїзду дитини за кордон для реабілітації та відпочинку, однак просить позивачку не створювати йому перешкод у спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Жидачівської РДА, в судовому засіданні проти задоволення уточненого позову не заперечила з мотивів відповідності такого інтересам дитини. Заслухавши пояснення позивача на підтримання її позовної заяви, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справ в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Також, відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров'я людей. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім'ї, сім'ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров'ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров'я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов'язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, сторони є батьками [PERSON], [INFO]. На даний час дитина зареєстрована та проживає з матір'ю у [ADDRESS]. Дитина [PERSON] є інвалідом до 18 років, а її законним представником [PERSON] (згідно довідки № 2145 від 15 травня 2015 року) Крім цього, із пояснень сторін, також, вбачається, що не заперечено і відповідачем, мати позивачки, а бабуся дитини проживає в Італії, яка ще жодного разу не бачила своєї онучки, хоча має на це право. Враховуючи вказане суд вважає, що у позивача та головне, - у малолітньої доньки сторін наявні важливі життєві зв'язки у вказаній країні (Італії). На даний час позивач звернулась в суд з даним позовом, у якому просила забезпечити право її дитини на лікування, відпочинок, медичні огляди за кордоном, зокрема і у згаданій Італії та Республіці Туреччина, у якій один із кращих способів розвинена медицина та у матері дитини є друзі, які зможуть допомогти у влаштувнні дитини в один із медичних закладів для реабілітації. Однак, як вбачається із позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог позивач просила про надання фактично дозволу на тривале, практично річне перебування дитини за кордоном. Зважаючи на вказане, а також і те, що батьком дитини (відповідачем по справі) не представлено жодних доказів про неможливість, небезпеку, невідповідність інтересам дитини перебування її з матір'ю за кордоном, будь-які інші загрози цьому, будь-який інший спосіб реалізації прав та інтересів дитини, про захист яких звернулась позивач (зокрема, відпочинку, проходження медичних оглядів, планового лікування, воз'єднання з родиною, розширення свого життєвого кругозору, здобуття нових знань, тощо), - суд вважає, що позов в частині надання дозволу матері права на тимчасовий виїзд з України із донькою у Республіку Туреччину та Італію без згоди та супроводу батька є обґрунтованим та доцільним, однак у менші періоди. Відтак, суд, зважаючи на рівність прав батьків в участі у вихованні дитини, та, беручи до уваги насамперед інтереси хворої дитини, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення. Так, суд вважає за необхідне надати дозвіл позивачу на тимчасовий виїзд з України із донькою сторін у Республіку Туреччину та Італію без згоди та супроводу батька (відповідача по справі) у період часу з 01 лютого 2018 року по 31 березня 2018 року, з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 01 листопада 2018 року по 31 березня 2018 року для відпочинку, лікування та проходження медичних оглядів. В задоволенні решти позову слід відмовити. Доводи про не звернення позивача до відповідача з приводу дозволу на виїзд малолітньої за межі України слід вважати формою заперечення на позов, фактично невизнанням позовних вимог та зловживання відповідача своїми правами стосовно малолітньої дитини, оскільки як вказано вище жодних реальних (дієвих) способів вирішення питань, які поставила позивач та стосуються інтересів дитини, ні до подання позовної заяви, ані протягом вирішення справи ним не наведено, більше того позивач в силу своїх обов'язків щодо дитини аналогічно як і мати зобов'язаний права та інтереси спільної дитини сторін, про які йдеться у позові забезпечувати, доказів здійснення чого ним не представлено.

Outcome: partial