Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивачка звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], 3-ті особи: Дніпропетровський РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, відділ опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користування домоволодінням шляхом виселення. Позивачка та її представник відповідно до письмової заяви позовні вимоги підтримали та просили суд усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належним їй на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 15 грудня 1989 року домоволодінням по [ADDRESS], шляхом виселення з будинку [PERSON], 1977 року народження, [PERSON], 1977 року народження, та неповнолітнього [PERSON], [INFO], без надання іншого приміщення, у зв'язку з неможливістю спільного проживання; усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належним їй на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 15 грудня 1989 року домоволодінням по [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації у будинку [ADDRESS] [PERSON], 1977 року народження; зобов'язати Дніпропетровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації у будинку [ADDRESS] [PERSON], 1977 року народження; зобов'язати [PERSON], 1977 року народження, [PERSON], 1977 року народження, та неповнолітнього [PERSON], [INFO] повернути [PERSON] ключі від вхідних дверей будинку [ADDRESS], та не чинити перешкод у вільному доступі та користуванні домоволодінням [ADDRESS]. Проти винесення заочного рішення суду не заперечують. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник 3-ї особи Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви начальник Дніпропетровського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області просить суд розглядати справу за відсутності представника райвідділу. Представник 3-ї особи відділу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину своєї неявки у судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 15 грудня 1989 року позивачка по справі [PERSON] являється власником домоволодіння розташованого по [ADDRESS] (а.с. 7-8). Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] площею 0,172 га, належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на підставі Рішення Підгородненської міської ради від 26.07.1995 р. (а.с. 11). Як встановлено у судовому засіданні, разом з позивачкою у будинку мешкають її донька [PERSON], чоловік доньки [PERSON], та неповнолітній онук [PERSON], [INFO], із них зареєстрована у належному їй домоволодінні лише відповідачка [PERSON]. Відповідач [PERSON] оселився, та мешкає у домоволодінні без дозволу позивачки - лише як чоловік відповідачки [PERSON] Приблизно з квітня 2009 року стосунки між сторонами різко погіршилися. [PERSON] став зловживати спиртним, скандалити, ображати, бити позивачку, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області з відповідними заявами та скаргами. Відповідач [PERSON] має власне житло у [ADDRESS], де зареєстрований. Відповідачка [PERSON] підтримує чоловіка в його протиправних діях, що робить сумісне проживання з сторін в одному будинку неможливим. У добровільному порядку знятися з реєстрації у належному позивачці будинку та виїхати з нього відповідачі відмовляються. З приводу неправомірних дій відповідача [PERSON], які унеможливлюють спільне проживання позивачка неодноразово зверталася до Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області, та [PERSON] неодноразово попереджався щодо недопустимості антигромадської поведінки. Окрім того, слідчим СВ Дніпропетровського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12013040440001001 за фактом спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON], яке постановою про закриття кримінального провадження від 18 квітня 2013 року закрито (а.с. 70), що також свідчить про неприязне ні стосунки між сторонами та робить неможливим їх спільне мешкання у будинку. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України). Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК України). Як встановлено у судовому засіданні, спільне проживання позивачки та відповідачів по справі [PERSON], 1977 року народження, [PERSON], 1977 року народження, та неповнолітнього [PERSON], [INFO], не можливе, позивачка неодноразово зверталася до Дніпропетровського РВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області з приводу неправомірної поведінки відповідачів. Відповідно до п. 17 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі cт. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил cт. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Не визнаючи прав позивачки як власника домоволодіння [ADDRESS], та відмовляючись залишити належне позивачці домоволодіння, відповідачі чинять перешкоди позивачці як власнику у користуванні належним їй нерухомим майном - домоволодінням по [ADDRESS] Крім того, беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, на думку суду, відповідачі систематично порушують правила співжиття і це робить неможливим для позивачки проживання з відповідачами в одному будинку, а оскільки заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, суд вважає що відповідачі підлягають виселенню з належного позивачці домоволодіння без надання іншого житла. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 150 ЦК України, - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. З ЦПК України (право на звернення до суду за захистом), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Частиною 2 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Цивільним кодексом України, а саме ч.1 ст. 16 визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, визначено, що кожна людина при визначені її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Ні підставі вищевикладеного,

Outcome: approved