Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим номером 1-963, від 04.08.2013 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вона є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись у відповідні органи для отримання субсидії вона дізналася, що окрім неї та її сім`ї в будинку зареєстрований [PERSON] , який фактично не проживає в будинку багато років. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку порушує її право володіння, користування та розпорядження належною їй власністю. Вона неодноразово зверталася до нього з вимогою про зняття з реєстрації, але такі вимоги були проігноровані. Факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, в [ADDRESS] ), більше одного року, стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов та показаннями свідка. Просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та представник третьої особи Дубівської селищної ради у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У попередніх судових засіданнях відповідач позовні вимоги не визнавав. Пояснював, що будинок належав його батькам і позивачка незаконно оформила його на себе позбавивши його таким чином права на спадщину. У цьому будинку він проживає постійно і позивачка говорить неправду стверджуючи, що він там не проживає тривалий час. Свідків, які підтвердять факт його постійного проживання у будинку та докази цього факту він надасть у наступному судовому засіданні. Однак у наступні засідання відповідач не з`явився. 13.02.2019 р. написав заяву, що просить відкласти справу на три місяці, а 06.05.2019 р. у письмовій заяві попросив відкласти розгляд справи на 6 місяців. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду справи суд встановив, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що стверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач є братом позивачки. Спірний будинок раніше належав батькам сторін. 04.07.2013 р. позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. Звертаючись до органу місцевого самоврядування для отримання субсидії [PERSON] довідалася, що у будинку зареєстрований її брат, [PERSON] . Довідкою селищної ради від 14.05.2018 р. стверджено, що [PERSON] [INFO] зареєстрований у [ADDRESS] . Довідкою від 15.06.2018 р. стверджено, що відповідно до рішення сесії Дубівської селищної ради від 18.12.2008 р. житловий будинок по [ADDRESS] , теперішній [ADDRESS] . Із акту обстеження матеріально-побутових умов від 19.06.2018 р. убачається, що зі слів [PERSON] її брат [PERSON] не проживає у будинку по [ADDRESS] ) 2 роки. Свідок [PERSON] показала, що сторін знає давно. Відповідач [PERSON] у будинку позивачки не проживає давно, більше двох років. Ні [PERSON] ні Дубівська селищна рада не надали доказів під ставності реєстрації відповідача у будинку позивачки. Реєстрація відповідача у будинку позивачки перешкоджає її праву вільно користуватися та розпоряджатися будинком. Доказів свого проживання у будинку [ADDRESS] , або доказів створення йому позивачкою перешкод у проживанні в будинку відповідач суду не надав. Його пояснення зводилися до того, що він переконаний у наявності взаємозв`язку між його реєстрацією у будинку та правом на частку у батьківському майні, хоча і визнає ту обставину, що заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подавав, з позовом про оскарження свідоцтва про спадщину виданого на ім`я [PERSON] до суду не звертався. У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 704.8 грв. За таких обставин,

Outcome: approved