Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON], [INFO], і просить вселити їх у квартиру [ADDRESS]. Просить також визначити порядок користування квартирою шляхом виділення в користування її малолітнього сина [PERSON] кімнату розміром 9, 5 кв. м., відповідачам [PERSON] та [PERSON], як подружжю, кімнату розміром 18,0 кв. м., а відповідачу [PERSON]- кімнату розміром 11,3 кв. м. Підсобні та нежилі приміщенні просить залишити в спільному користуванні співвласників. Посилається в позові на те, що з 06.11.2004 року перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Більше семи років сім»я проживала в квартирі[ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23.02.2007 року квартира була передана у спільну часткову власність її сина, відповідачів у справі та [PERSON], сину та брату відповідачів. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 23.02.2009 року належну [PERSON] частку успадкували його батьки - відповідачі [PERSON] та [PERSON] по 1/10 частині кожний. В 2013 році її шлюб з відповідачем [PERSON] був розірваний, однак вона з сином продовжувала проживати в квартирі. В липні 2014 року вона з сином після закінчення школи виїхали на дачу, а повернувшись у серпні, не могли попасти в квартиру, так як в квартирі були замінені замки. Відповідачі не впускають її з сином, співвласником квартири, в квартиру, іншого жила вони не мають, житлом вона не забезпечена, а тільки зареєстрована в квартирі, яка належить на праві власності її матері,а син зареєстрований у спірній квартирі. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Посилається на те, що уже на момент розірвання шлюбу позивачка не проживала однією сім»єю з відповідачем та не вела з ним спільне господарство, а тому не має права на проживання в ній. Крім того, позивачка зареєстрована в квартирі своєї матері, тобто забезпечена житлом, а тому не набула права користування спірною квартирою, не дивлячись на те, що вона була членом сім»ї відповідача [PERSON] Крім того, син відповідача [PERSON] та позивачки має можливість знаходитися та проживати в квартирі, де мешкають його батько та дідусь з бабусею, однак позивачка сама не бажає цього, намагаючись вселитися в квартиру, де не має права проживати. Звернув увагу суду на рівність батька та матері в їх правах та обов»язках щодо дитини, посилаючись при цьому на те, що малолітній може проживати в спірній квартирі з батьком і потреби в проживанні позивачки в спірній квартирі разом з дитиною немає. Вважає, що позивачка не довела інтересів та порушення прав дитини в даному спорі, а тому просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву і просить розглядати справу в його відсутності. Після надання пояснень у справі та оголошення перерви в її розгляді представник відповідача [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання двічі не з»явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, визначеному ст.76 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставили. Виходячи з того, що сторони надали суду пояснення та заперечення з приводу пред»явленого позову, підстави, визначені ст.169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в ній відсутні, суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи в їх відсутність. 3-я особа просить розглядати справу в відсутності свого представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач [PERSON] 06.11.2004 року перебувала в шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 07.06.2013 року шлюб між подружжям був розірваний. До літа 2014 року колишнє подружжя та їх малолітній син проживали в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23.02.2007 року спірна квартира була передана у власність відповідачам, малолітньому сину позивачки та відповідача [PERSON],та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/5 частині. [INFO] [PERSON] помер і відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом належну йому 1/5 частину спірної квартири успадкували його батьки - відповідачі [PERSON] та [PERSON] Таким чином, частки співвласників у спільній частковій власності стали наступними: малолітнього та відповідача [PERSON] - 2/10, а відповідачів [PERSON] та [PERSON] - 3/10. / а. с. 8 - 16; 29 - 30 / Судом встановлено, що з серпня 2014 року відповідачі чинять позивачці з сином перешкоди в проживанні та користуванні спірною квартирою, малолітній син позивачки та відповідача [PERSON], як співвласник, позбавлений можливості доступу до квартири. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З точки зору ст. 15 ЦК України захисту підлягає цивільне право, яке порушено, не визнано або оспорюється. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що право малолітнього сина позивачки та відповідача [PERSON], як співвласника житла, порушується відповідачами, а тому підлягають захисту шляхом вселення його в спірну квартиру. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» роз»яснив, що в разі неможливості поділу в натурі квартири, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до даних технічного паспорту, копія в частині технічної характеристики квартири якого надана суду позивачкою, вбачається, що спірна квартира складається з 3-х ізольованих кімнат розміром 18,0 кв.м., 11,3 кв.м. та 9, 5 кв.м., а всього 38,8 кв.м. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні даних характеристик квартири не спростовував, зобов»язався надати оригінал технічного паспорта на квартиру, однак у подальшому в судове засідання не з»явився. Таким чином, на ідеальну частку у праві власності на квартиру малолітньому [PERSON] та відповідачу [PERSON] / 2/10 / припадає 7, 76 кв.м. житлової площі, а відповідачів [PERSON] та [PERSON] - 11, 64 кв.м. Враховуючи, що площа кімнати, яку позивачка просить виділити в користування сина - 9, 5 кв.м., є дещо більшою за площу, що припадає на його частку у праві власності на квартиру, а жила кімната, яка б відповідала вказаній частці, у квартирі відсутня, враховуючи конфліктні відносини між сторонами, суд вважає, що виділення даної кімнати в користування малолітнього співвласника не порушуватиме прав відповідачів, оскільки квартира залишається у спільній частковій власності сторін. Оскільки частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, то кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, тобто право кожного із співвласників поширюється на квартиру в цілому, а не на певну її частину. Враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право позивача на судовий захист, суд вважає, що встановлення судовим рішенням порядку користування квартирою не суперечитиме положенням ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України. Суд також приходить до висновку про вселення позивачки в спірну квартиру, виходячи з наступного. Так, суд прийшов до висновку про захист порушеного права малолітнього сина позивачки, [INFO], шляхом його вселення в квартиру та визначення порядку користування нею. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто, це право є особистим довічним сервітутом. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти та батьки. Батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень. Враховуючи викладене вище, вік малолітнього співвласника квартири, його проживання з матір»ю, неможливість існування малолітньої дитини без догляду та опіки з боку дорослих, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки і в частині її вселення в квартиру. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині визначення порядку користування спірною квартирою і відповідачами, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири та членами однієї сім»ї - батьки та син і зустрічних вимог на предмет спору до суду не подавали, не вважаючи свої права порушеними з боку одне одного. Порядок здійснення права спільної часткової власності та умови, за яких встановлюється порядок користування квартирою, визначено ст.358 ЦК України та п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності». Виходячи з викладеного вище, за відсутності звернення відповідачів до суду та порушеного права, суд не знаходить підстав для визначення порядку користування рештою квартири між ними та вважає за необхідне залишити її в їх спільному користуванні. Суд також не приймає до уваги заперечення представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні, виходячи з наступного. Так, з п письмових та усних заперечень у судовому засіданні вбачається, що вони обґрунтовуються нормами ЖК України щодо права колишнього члена сім»ї на проживання та користування житловою площею в квартирах державного або громадського житлового фонду. Даним нормами закону представник відповідача в судовому засіданні доводив, що позивачка не набула права користування спірною квартирою, т.я. має інше житло. Суд вважає, що такі заперечення не можуть бути прийняті до уваги, т.я. зазначені норми Житлового кодексу України регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями державного і громадського житлового фонду, тоді як спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін, і спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Крім того, сторони в судовому засіданні не спростовували, що спору між батьками з приводу місця проживання дитини між ними не існує. Представник відповідача [PERSON], батька дитини, не заперечував, що цього питання ні перед Органом опіки та піклування, ні перед судом не порушував. Тобто, сторони дійшли згоди щодо проживання дитини з матір»ю. Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Не заперечуючи рівності батьків та обов»язків щодо дитини, визначеної ст.141 СК України, суд вважає, що проживанням дитини з матір»ю самі батьки визначили ступінь своєї відповідальності за неї. Крім того, з точки зору ст.161 СК України при виникненні спору судом вирішується питання з ким буде проживати малолітня дитина, а не за якою адресою. Сторони добровільно вирішили, що дитина буде проживати з матір»ю, тобто позивачкою. Крім того, суд враховує, що у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Виходячи з викладених вище обставин, заперечення представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно дост. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню 243, 60гр. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Outcome: partial