Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючого його тим, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2012 року вона набула право власності на житловий будинок та відповідно до договору дарування від 18 липня 2012 року набула право власності на 7/1000 часток в житловому будинку, які знаходяться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 04 березня 2013 року, укладеного з Сумською міською радою, їй передана в оренду земельна ділянка цільовим використанням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за вказаною адресою, площею 322 кв.м. Інша частина земельної ділянки за цією адресою, а саме 62/100 частин, або 525 кв.м. знаходиться у приватній власності відповідача. Посилаючись на те, що між нею та відповідачем виникають сварки і непорозуміння стосовно розміру та конфігурації земельної ділянки, якими вони користуються, просить встановити між співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS], порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, з визначенням меж та площ, виділивши в користування позивачці земельну ділянку площею 322 кв.м., або 38/100 частин від 0,0847 га. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представники позов не визнали, посилаючись на те, що порядок користування земельною ділянкою був встановлений між попередніми власниками домоволодіння. Попереднім користувачем земельної ділянки самовільно було знесено забор, який розділяв ділянки, та після винесення постанови суду відповідач з сином відновив паркан по тій межі, яка була раніше. При приватизації матір'ю відповідача земельної ділянки межі і площу ніхто не виміряв. Відповідач володіє земельною ділянкою на підставі свідоцтва про право власності після смерті матері. Відсутні правові підстави для встановлення порядку користування земельною ділянкою. Представник Сумської міської ради Овсієнко Д.Ю. в судовому засіданні визнала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що до Сумської міської ради мало місце звернення щодо впорядкування цього питання, проте оскільки земельна ділянка відповідача є приватизованою, міська рада не має права проводити виміри на ній. Вислухавши думку осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку із розстроченням платежу від 18 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці Сумської міської ради площею 0,0322 га, що становить 38/100 частин від загальної площі 0,0847 га ( а.с.6). Згідно витягу про державну реєстрацію прав №34998225 від 30 липня 2012 року житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 18 липня 2012 року ( а.с.7). Відповідно до договору дарування від 18 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] 7/1000 часток житлового будинку, що складаються з: кладової «IV» площ. 1,4 м2, яка знаходиться в прибудові літ. «а», за адресою: [ADDRESS] та розташовані на приватизованій земельній ділянці, що становить 61/100 частин від загальної площі 0,0847 га (а.с. 8). Згідно витягу про державну реєстрацію прав №35001388 від 31 липня 2012 року житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] відповідно до договору дарування від 18 липня 2012 року (а.с.9). З державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2004 року № 1-2402, вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0847 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Згідно договору оренди земельної ділянки від 04 березня 2013 року орендодавець в особі міського голови м. Суми Мінаєва Г.М. на підставі рішення Сумської міської ради від 19 грудня 2012 року №1977-МР «Про передачу у власність, оренду земельних ділянок громадянам» надав [PERSON] в оренду земельну ділянку площею 38/100 частин від 0,0847 га, що становить 322 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). З акту від 20 липня 2010 року [PERSON], [PERSON], власниками (землекористувачами) суміжних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], представником управління Держкомзему у місті Суми, представником управління земельних ресурсів Сумської міської ради та представником виконавця робіт з кадастрової зйомки земельної ділянки - ТОВ «Три кита» вбачається погодження (встановлення) меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та прийому-передачі на зберігання межових знаків [PERSON], в якому зазначено: - межі земельної ділянки закріплені знаками встановленого зразку та передані на зберігання землевласникам; - межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі; - суміжними землекористувачами (землевласниками) ніяких претензій при погодженні і встановленні існуючих меж не заявлено (а.с. 15). Відповідно до акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 25 жовтня 2012 року, підписаним [PERSON], передано межові знаки земельної ділянки по існуючій огорожі ( кути поворотів 4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1-2-3 ) та по стіні будівлі ( кути поворотів 3-4). В цьому ж акті зазначено, що межі та розміри земельної ділянки відповідають межам та розмірам земельної ділянки, наданої попередньому землевласнику (землекористувачу) згідно акту погодження (встановлення) та закріплення в натурі меж земельної ділянки від 20 липня 2010 року та договору оренди земельної ділянки від 25 липня 2011 року, зареєстрованому від 14 грудня 2011 року за № 591010004000208 (а.с.16) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в червня 2012 року він з дружиною [PERSON] придбали у [PERSON] спірний будинок та проживати стали десь з кінця 2012 року. До придбання він періодично навідувався до попереднього власника [PERSON] не рідше разу на тиждень та в період 2011 року забору між земельними ділянками не було. Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] сам поновив забор, а [PERSON] давав йому гроші. На момент придбання домоволодіння паркан вже був встановлений. В подальшому він виявив, що за земельною ділянкою, яка була надана його дружині в оренду, не вистачає приблизно 32 кв.м., а тому вважає, що паркан стоїть невірно. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2010 році його колишня дружина [PERSON] купила частку житлового будинку по [ADDRESS], він займався його облаштуванням та десь у 2012 році вони з дружиною його реалізували. У 2010 році він звернувся до спеціаліста та було складено план фактичного використання території, з якого вбачається, що площа земельної ділянки не відповідає документам. Звернувшись до відповідача з проханням підрівняти паркан, він отримав відмову. Він зніс забор та в подальшому він з відповідачем уклали мирову угоду, він сплатив відповідачу кошти, який поновив паркан. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-і особи: Сумська міська рада, управління держкомзему у м. Суми Державного комітету України із земельних ресурсів про зміну часток земельної ділянки, визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на землю та усунення перешкод в користуванні домоволодінням, у задоволенні позовних вимог відмовлено за необгрунтованістю. Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що в 1992 році співвласники домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] в м. Суми -[PERSON], який належало 38/100 частин домоволодіння та [PERSON], якій належало 62/100 частин домоволодіння, звернулись із заявою до виконкому Зарічної районної Ради народних депутатів і у зв'язку із проведеними [PERSON] ([PERSON]) добудовами просили змінити їх частки в домоволодінні і зазначити, що [PERSON] належить 48/100 частин, а [PERSON] - 52/100 частин. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року № 564 були встановлені частки співвласників домоволодіння і зазначено, що [PERSON] належить 48/100 частин, а [PERSON] - 52/100 і на підставі зазначеного рішення співвласникам були видані свідоцтва про право особистої власності на зазначені частини домоволодіння. В подальшому на підставі рішення Сумської міської ради народних депутатів від 16 жовтня 2002 року було передано [PERSON] 62/100 частин земельної ділянки розташованої за адресою [ADDRESS], відповідно до її первісної частки в домоволодінні, і їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю. Після смерті [PERSON] право власності на 52/100 частин домоволодіння та 62/100 частин земельної ділянки розташованої за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності в порядку спадкування набув її спадкоємець [PERSON] - відповідач по справі. На підставі договору купівлі-продажу позивачка [PERSON] набула право власності на 48/100 частин домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS]. Вказаним судовим рішенням встановлено, що оскільки рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року № 564, у зв'язку із добудовою домоволодіння були змінені первісні частки співвласників домоволодіння, то така зміна часток не потягла за собою змін установленого порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, а тому [PERSON] і було передано у 2002 році на праві власності 62/100 частин земельної ділянки відповідно до первісної її частки у домоволодінні . Оскільки між попередніми співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] існувала усна угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою, а зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що стались у зв'язку з прибудовою, здійсненими [PERSON] не потягли за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою, тому і для подальших співвласників будинку [PERSON] та [PERSON] угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою, що склалась між попередніми співвласниками є обов'язковою. Положеннями ч.2 ст.120 ЗК України встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З даними положеннями ст.120 ЗК України позивач [PERSON] ознайомлена нотаріусом при підписанні нею договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2012 року ( п.13 вказаного договору). На підставі ч.2 ст.120 ЗК України після підписання зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 липня 2012 року [PERSON] набула прав користування земельною ділянкою на тих же самих умовах і в тому ж обсязі, що були до цього у [PERSON] Ст.ст. 13, 14 Конституції України і ст.1 ЗК України гарантується непорушність права власності громадян на земельну ділянку, набуту відповідно до закону. [PERSON] набув таке право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] у м. Суми на законних підставах у порядку спадкування за законом, це право також посвідчене державним актом, який не скасовано чи недійсним не визнано. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Оскільки під час розгляду вказаного позову було встановлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,0847 га по [ADDRESS] в м. Суми, то він не може бути обмежений у користуванні своєю власністю, та з огляду на обраний позивачкою спосіб захисту про встановлення порядку користування земельною ділянкою, такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. За таких підстав, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed