Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] померла бабуся позивачки, [PERSON] , яка під час життя подарувала [PERSON] 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого 19 квітня 2005 року нотаріально, реєстр № 1-1885, до складу якого у користування позивачки перейшли: житловий будинок А-1, сені а-1, майданчик а1- 1, сені а2-1, 1/2 частина вбиральні Д-1, 1/2 частина сараю Б-1, 1/2 частина огорожі 1, 2, 1/2 частина замощення (житлова площа - 59,6 кв. м.). Натомість, за умовами вказаного договору дарування вказано, що такий житловий будинок розташовано на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, що складається з 53/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , який належав бабусі позивачки на праві власності. Так на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 2009 року 53/100 частки такого будинку успадкував [PERSON] . Зауважувала при цьому, що лише після смерті [PERSON] виявилось, що остання була власницею земельної ділянки площею 0, 0508 га по [ADDRESS] , на якій розташований належний сторонам по справі житловий будинок, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 20 червня 1998 року. Однак нотаріусом при посвідченні договору дарування від 19 квітня 2005 року не було вирішено питання щодо переходу прав власності на земельну ділянку при відчуженні [PERSON] 47/100 частки буд. [ADDRESS] на користь [PERSON] . Отже, наразі сторони по справі не мають можливості оформити право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Таким чином просила суд визнати за [PERSON] право власності на 47/100 частки земельної ділянки площею 0,0508 га, розташованої по [ADDRESS] . У судове засідання позивачка, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з`явилась. Представник позивачки, адвокат Башкіссер К. В., у судовому засіданні на задоволенні заявлених вимог наполягала та просила суд їх задовольнити, оскільки в позасудовому порядку вирішити спір неможливо. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 47/100 часток земельної ділянки по [ADDRESS] , загальна площа якої становить 0,0508 га. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] \~обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 19 квітня 2005 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-1885, належить на праві власності 47/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , до складу якого входять житловий будинок А-1, сені а-1, майданчик а-1-1, сені а-2-1, 1/2 частина вбиральні Д-1, 1/2 частина сараю Б-1, 1/2 частина огорожі 1, 2, 1/2 частина замощення (житлова площа - 59,6 кв. м.). Вказане нерухоме майно позивачці подарувала [PERSON] . При цьому у такому договорі вказано, що будинок [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Право власності на 47/100 часток житлового будинку [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 20 квітня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ. У свою чергу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 грудня 2009 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 3-1378, є власником спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] , яка складається з 53/100 часток житлового будинку [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,0508 га. Право власності на 53/100 часток житлового будинку [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 12 квітня 2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Маріупольського БТІ. Відповідно до свідоцтва про смерть, актовий запис № 1799 від 17 грудня 2008 року, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 84 років. Суд також встановив, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 20 липня 1998 року земельна ділянка площею 0,0508 га [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до рішення виконкому Маріупольської міської ради від 18 березня 1998 року, яка була передана у власність за цільовим призначення - для обслуговування житлового будинку. Державний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів, реєстр 4701 № 0986. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до змісту ч. 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК) (в редакції на 19 квітня 2005 року - момент укладення договору дарування щодо 47/100 часток буд. [ADDRESS] ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК (в редакції на 17 грудня 2008 року - момент вступу відповідача у спадкові права на 53/100 частки буд. [ADDRESS] ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. На підставі змісту ч. 1, 4 ст. 120 ЗК (в чинній редакції) до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Отже, за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно зі змісту ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК у поєднанні із ст. 125 слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на таку нерухомість. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. За ч. 1 ст. 356 ЦК передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суд зауважує, що за ст. 87 ЗК право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, за рішенням суду. На підставі п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, на підставі викладеного вмотивування, вбачається, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача такої нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на таку нерухомість. Таким чином при набутті права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на такий житловий будинок. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 12 жовтня 2016 року по справі 6-2099цс16. На підставі переліченого, суд дійшов переконання, що укладенням 19 квітня 2005 року договору дарування 47/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] позивачка одночасно набула також й права власності на 47/100 часток належної дарувальнику земельної ділянки площею 0,0508 га, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . У цьому сенсі суд також зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 377 ЦК (в редакції до 10 грудня 2009 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. За змістом ч. 1 ст. 377 ЦК (в чинній редакції) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Вказані норми у сукупності із положеннями ст. 120 ЗК встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд, оскільки власник, визначаючи юридичну долю будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. За ст. 381 ЦК садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в містах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,10 гектара відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 121 ЗК. На підставі ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому суд зазначає, що ст. 392 ЦК не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Передумовою для застосування даної норми є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права особи. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності, а також волю спадкодавця щодо дарування 47/100 житлового будинку, розміщеного на такій земельній ділянці, позивачці, та щодо заповідання 53/100 такого будинку відповідно відповідачу, то суд дійшов переконання, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за нею права власності на 47/100 часток земельної ділянки площею 0,0508 га, розташованої по [ADDRESS] , оскільки на вказаній земельній ділянці розташовані 47/100 часток житлового будинку позивачки з інші будівлями та спорудами, а земельна ділянка, у свою чергу, призначена саме для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у постанові від 16 березня 2020 року по справі № 675/2372/16-ц. При цьому суд зауважує, що відповідно до змісту ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності земельною ділянкою, на якій вони розміщені, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Виходячи зі змісту вказаних норм вбачається, що до спадкоємців житлового будинку переходить право власності на земельну ділянку, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Суд також зазначає, що за ч. 6 ст. 120 ЗК істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. При цьому Державні акти на право власності на землю відповідно до п. 10 ст. 28 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», якими було посвідчено право власності, видані до 1 січня 2013 року є дійсними. Згідно із п. 2 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. Таким чином після отримання рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку власнику слід виготовити проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, на підставі чого вже здійснюється реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номера, після чого видається витяг із Державного земельного кадастру.

Outcome: approved