Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідачівпро визнання протиправним та скасування розпоряджень та державної реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 01.04.1993 року була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком та дітьми. Зазначає, що за весь час їх спільного проживання з ними ніхто спільно не проживав. В 2016 році позивачка мала намір приватизувати дану квартиру згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», проте 17.12.2015 року до них звернувся [PERSON] , який зазначив, що дана квартира згідно свідоцтва про право власності від 27.10.2015 року належить йому і вона з родиною мають добровільно виселитись з неї. Після цього позивачці стало відомо, що державна реєстрація права власності була проведена на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.09.2015 року за № 490, яким [PERSON] було надано житлове приміщення - квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі чого видано ордер № 010600 від 25.09.2015 року та наступне за ним розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління ЖКГ Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 1651 від 27.10.2015 року про передачу у приватну власність вказаної квартири [PERSON] . Вважає, що вищевказані рішення та розпорядження винесені незаконно, оскільки згідно ч. 2 ст. 58 ЖК УРСР ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а оскільки станом на день видачі даного ордеру позивачка та її родина були зареєстровані у вказаній квартирі на законних підставах, вважає, що такі рішення та розпорядження підлягають скасуванню. Враховуючи викладене, просить: 1)визнати протиправним та скасувати розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.09.2015 року за № 490 в частині надання житлового приміщення - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , а ордер № 010600 серії Б від 25.09.2015 року - недійсним; 2)Визнати протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Управління ЖКГ Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 1651 від 27.10.2015 року про передачу у приватну власність квартири [PERSON] , а свідоцтво від 27.10.2015 року про право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - визнати недійсним; 3)Визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві від 27.11.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 794225280000 (номер запису про право власності: 12348684) речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на фізичну особу - [PERSON] та зобов`язати дане управління вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказаний запис про право власності. 07.02.2015 року представником відповідача Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної державної адміністрації в м.Києві подані заперечення щодо позовної заяви, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки згідно наданої довідки з місця проживання позивачів про склад сім`ї та прописку, видану житлово-експлуатаційною дільницею № 501 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» від 16.10.2015 року № 3544, єдиним наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] . Зауважує, що позивачка та члени її сім`ї зареєстровані в гуртожитку, а не в квартирі [ADDRESS] . Крім того вважає необґрунтованим твердження позивачки щодо порушення відповідачем Управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної державної адміністрації в м. Києві, оскільки нею не зазначено, які саме незаконні дії вчинені даним відповідачем. 21.02.2018 року [PERSON] подані пояснення щодо позовних вимог, в яких з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять доказів відносно того, що позивачка на законних підставах набула права користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що сам факт реєстрації позивачки в даній квартирі не можна ототожнювати з фактом правомірного постійного проживання останньої за вказаною адресою. Крім того вважає, що позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності в неї права на приватизацію даної квартири, а отже не доведено порушення відповідачами її прав внаслідок винесення оспорюваних розпоряджень та рішень. 04.04.2018 року представником Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, у зв`язку з тим, що рішенням виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва № 52 від 23.02.1976 року кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] були закріплені під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС, а отже всі вищевказані кімнати були передані в управління Мінському райвідділу внутрішніх справ для розміщення їх працівників. 25.08.2015 року до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації звернулось керівництво Оболонського УП ГУ НП у м. Києві з клопотанням щодо затвердження рішення Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві про видачу інспектору відділу дільничних інспекторів міліції Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві лейтенанту міліції [PERSON] ордеру на займану ним квартиру № 103 . 04.09.2015 року дане клопотання було задоволено та надано [PERSON] житлову площу за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку виданого Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10.08.2915 року в даній квартирі зареєстрований лише [PERSON] . Представник позивачки в судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) проти позову в частині позовних вимог до Міністерства заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності інших учасників справи. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Починаючи з 01.04.1993 року зареєстрованим місцем проживання позивачки була адреса: [ADDRESS] . В цій квартирі вона проживала разом з чоловіком і дітьми. Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.09.2015 року за № 490, [PERSON] було надано у користування житлове приміщення - квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі чого видано ордер № 010600 від 25.09.2015 року. Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Управління ЖКГ Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 1651 від 27.10.2015 року було передано у приватну власність вищевказану квартиру [PERSON] , та оформлене свідоцтво від 27.10.2015 року про право власності на квартиру. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Примірного положення про гуртожитки. При розгляді даної справи судом встановлено, що чоловік позивачки [PERSON] час працював в Мінському районному управлінні внутрішніх справ в м.Києві і певна частина кімнат будинку [ADDRESS] використовувалась як гуртожиток для особового складу Мінського (а згодом Оболонського ) районного управління внутрішніх справ в м.Києві. Кімнати у гуртожитку надавались працівникам управління на час їх роботи. [PERSON] 10.07.1991 був зареєстрований у гуртожитку, а саме в будинку [ADDRESS] . Право на реєстрацію його в конкретній кімнаті (квартирі) у матеріалах справи не встановлено. [PERSON] та [PERSON] одружились 27.06.1992 року. 01.04.1993 дружина [PERSON] - [PERSON] також зареєструвала своє місце проживання в будинку [ADDRESS] . Згідно картки прописки по Формі А конкретну квартиру (кімнату) для реєстрації місця проживання позивачці визначено не було. За відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м.Києві, позивачка зареєстрована саме в квартирі №103 цього будинку. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. У пункті 40 Примірного положення про гуртожитки зазначено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивач мала будь-які правові підстави для вселення саме в квартиру чи кімнату [ADDRESS] , зокрема ордеру чи відповідного розпорядження Мінського РВ ВС у м.Києві. Таких документів не міститься у матеріалах справи і щодо [PERSON] . Відповідно до рішення виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м.Києва №52 від 23.02.1976 року, ряд кімнат, зокрема і кімнату [ADDRESS] закріплено як гуртожиток для особового складу Мінського РВ ВС. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо періоду працевлаштування [PERSON] у органах внутрішніх справ, підстав його звільнення, тощо. Однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу (абзац другий пункту 10 Примірного положення про гуртожитки). Відповідно до частин першої, третьої статті 212 ЦПК України року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Матеріали справи не містять доказів щодо фактичного зайняття позивачкою квартири [ADDRESS] (наприклад квитанцій щодо сплати житлово-комунальних послуг за цією адресою, показань свідків). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме -від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року. Враховуючи те, що позивачем не доведено правомірність та сам факт її вселення до квартири [ADDRESS] , оскільки на момент вселення дане приміщення статусу квартири не мало, а мало статус гуртожитку, а також відсутні належні документи (ордер, розпорядження) на обґрунтування правомірності її вселення, суд вважає заявлені у справі вимоги безпідставними. При цьому, суд також враховує те, що чоловік позивачки, після одруження з яким вона зареєструвала своє місце проживання у даному приміщенні зареєстрований в будинку [ADDRESS] як в гуртожитку без визначення конкретного приміщення (кімнати, квартири). Крім того, доказів того, що позивач займала саме квартиру №103 матеріали справи не містять. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed