Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна, визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння та земельної ділянки. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з серпня 2005 року мешкає разом із відповідачем однією сім'єю без реєстрації офіційного шлюбу, як чоловік та жінка. Спільно мешкаючи, вони вели спільне господарство, займалися підприємницькою діяльністю, мали спільний бюджет. Під час спільного проживання із [PERSON] вони придбали будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS]. Вказане домоволодіння було придбане сторонами у кредит, за яким вона виступала поручителем за виконання умов договору позичальником, [PERSON] Оскільки підприємницька діяльність була зареєстрована на відповідача, то на нього ж було оформлено придбання будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки. З 3 травня 2007 року вона вже була зареєстрована у спірному домоволодінні. Згодом наданий відповідачу кредит вони спільно сплатили та [PERSON] також зареєструвався у вказаному будинку. Натомість відповідач не погоджується із тим, що позивачка набула на рівні із ним право власності на набуте за час спільного проживання майно. На підставі переліченого просила суд встановити факт проживання однією сім'єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу з серпня 2005 року по теперішній час; визнати майно, набуте за час спільного проживання сторін, об'єктом їх спільної сумісної власності; визнати право власності за позивачкою на 1/2 частку такого майна; а також визнати за нею право власності на 1/2 частку домоволодіння та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити вказану справу за її відсутності у присутності її представника, [PERSON], наполягаючи при цьому на задоволені позову. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, [PERSON], в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги позивачки, які просив суд задовольнити, вказуючи на їх обґрунтованість. Зазначав, що відповідач не заперечує як факту спільного проживання разом із [PERSON] з серпня 2005 року, так й факту придбання за цей час у спільну власність будинка та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS]. На підставі переліченого просив суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з'явився, надавши заяву з проханням розгляд вказаної справи провести за його відсутності. При цьому зазначав, що він не заперечує факту спільного проживання із позивачкою з серпня 2005 року. Однак не погоджувався із тим, що необхідно визнати право власності за позивачкою на все майно, що було придбане за час такого проживання сторін, посилаючись на те, що він більше вкладав коштів на придбання такого майна, тому його частка повинна бути більшою ніж частка [PERSON] При цьому він не заперечував проти проведення поділу по 1/2 частки кожному будинку по [ADDRESS], заперечуючи однак проти поділу належного особисто йому автомобіля ВАЗ 2106 н/з [NUMBER]. Вислухавши учасників процесу, що з'явились, вивчивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Згідно копії паспорту позивачки вбачається, що вона зареєстрована [ADDRESS] з 3 травня 2007 року (а. с. 5). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Лебединської сільської ради від 5 червня 2013 року № 256 за підписом сільського голови та секретаря виконкому, вбачається, що [PERSON], 1962 р. н., мешкає та зареєстрована [ADDRESS] з 3 травня 2007 року, до складу родини якої входить чоловік - [PERSON], 1960 р. н., та [PERSON], 1936 р. н. (а. с. 7). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 березня 2007 року вбачається, що будинок по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бархатовою С. А. (а. с. 10). На підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 29 березня 2007 року вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1013 га по [ADDRESS], призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а. с. 12). Згідно до технічного паспорту на будинок [ADDRESS] вбачається, що зазначене домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-2, прибудови літ. а, прибудови літ. а-1, літньої кухні літ. Б, гаражу літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, огорожі № 1, № 3, № 4, воріт № 2, мощення літ. І, підвалу літ. А/п, майданчика № 5, балкону № 6, вигрібної ями № 7 (а. с. 8-9). Факт зайняття підприємницькою діяльністю відповідача підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] від 28 лютого 2006 року (а. с. 11). Доводи позивачки щодо її поручительства відносно [PERSON] за кредитним договором, укладеним із ПАТ «КБ «Приватбанк» 2 квітня 2007 року на 7500 доларів США, підтверджується копіями вказаного договору кредиту від 2 квітня 2007 року та договору поруки від 2 квітня 2007 року (а. с. 13, 15-16). За ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно до ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі копії паспорту відповідача вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 6 лютого 2007 року (а. с. 6). Таким чином з огляду на вивчені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позивачкою було доведено факт спільного проживання її та [PERSON], як чоловіка та жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з серпня 2005 року, оскільки суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали з серпня 2005 року, як чоловік та дружина, в тому числі з лютого 2007 року по [ADDRESS], пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Також суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] не перебувають у шлюбі між собою, а також не перебувають в будь-якому іншому шлюбі з 6 лютого 2007 року, тому майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки іншого не було встановлено між ними письмовим договором. З огляду на перелічене позовні вимоги [PERSON] щодо визнання майна, набутого за час спільного проживання сторін, об'єктом їх спільної сумісної власності, підлягають задоволенню. Згідно до ч. 2 ст. 74 СК на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Виходячи з перелічених норм права вбачається, що, якщо іншого не буде встановлено, існує презумпція спільної сумісної власності майна подружжя. На підставі ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. В разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі того, що в судовому засіданні не було визначено домовленості між сторонами про встановлення часток при проведені поділу спільного сумісного майна, то таким чином вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку набутого за час спільного проживання з відповідачем майна підлягають задоволенню, виходячи з презумпції рівності часток такого спільного сумісного майна. За ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS], також підлягають задоволенню. За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» в разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. За ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент подання позовної заяви) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. При поданні вказаного позову 31 серпня 2015 року до суду [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн. Оскільки суд за технічним паспортом встановив, що інвентарна вартість 1/2 частки домоволодіння [ADDRESS] складає 71635,50 грн., то ціна позову щодо визнання права власності на 1/2 частку вказаного майна дорівнює 716,36 грн. (а. с. 8-9). Також суд визначив розмір судового збору на момент його подання щодо заявлених вимог позивачкою про визнання права власності за нею на 1/2 частку земельної ділянки по [ADDRESS] в розмірі 243,60 грн. Таким чином при поданні вказаного позову [PERSON] повинна була сплатити загалом судовий збір в розмірі 1203,56 грн. (243,60 + 243,60 + 716,36). Враховуючи, що позовні вимоги позивачки були судом задоволенні в повному обсязі, то з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 грн., сплачений останньою при зверенні до суду. В свою чергу з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 716,36 грн., розмір якого не було сплачено при поданні до суду вказаного позову, бо на день його подання неможливо було встановити точну його ціну.

Outcome: approved