Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом і просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 60,1 кв.м. та житловою площею 27,2 кв.м. разом із надвірними спорудами: літньою кухнею, навісом та огорожею, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що у період шлюбу з відповідачем було придбано житловий будинок. Даний житловий будинок на праві власності належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.1998 року. У зв`язку з тим шо, право власності оформлене на відповідача, він вважає себе одноосібним власником. Виходячи із вищевикладеного, позивачка вважає, що будинок був придбаний під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому звертається до суду з позовом про поділ спільного набутого майна подружжя. Позивачка у судове засідання не з`явилася, але на адресу суду надіслала заяву в якій просить слухати справу за її відсутність, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явився, хоча був повідомлений про день слухання справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 29.12.1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №165. Відповідно до заочного рішення від 14.01.2016 року Біляївського районного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили. Згідно договору купівлі-продажу від 21.01.1998 року, [PERSON] (перебуваючи у шлюбі з [PERSON] ) придбав у власність житловий будинок що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу, то є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачкою Ѕ частину.

Outcome: approved