Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому посилається на те, що з 08 квітня 2014 року по 19 травня 2014 року вона працювала у ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» на посаді підсобного робітника. На день звільнення заборгованість підприємства по заробітній платі, яка належить їй до виплати складає 1 501,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь зазначену суму заборгованості по заробітній платі, а також компенсацію за невчасність її виплати за період червень-серпень 2014 р.р. в сумі 33,02 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати при звільненні у розмірі середнього заробітку позивачки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 600,00 грн. В процесі судового розгляду представник позивачки [PERSON] уточнила позовні вимоги в частині вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку заробітної плати при звільненні, просить суд стягнути з відповідача зазначену компенсацію за період з 19.05.2014 року по 19.12.2014 року, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати позивачки у 2014 році, в сумі 8 526,00 грн.. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала уточненні позовні вимоги, просить позов задовольнити. Відповідач про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, в судові засідання неодноразово не з'явився і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки. Письмових заперечень на позовну заяву від відповідача також суду не надходило. За таких обставин, суд зі згоди представника позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника позивачки, дослідивши надані докази по справі, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. В період з 08 квітня 2014 року по 19 травня 2014 року сторони перебували в трудових правовідносинах, [PERSON] працювала у ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» на посаді підсобного робітника, що підтверджується копією трудової книжки. Звільнена з роботи 19.05.2014 року за п.1 ст.36 КзпП України, за угодою сторін. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. На день звільнення підприємство заборгувало позивачці заробітну плату за період з 08.04.2014 р. по 19.05.2014 р. в сумі 1 501,00 грн. Вказана сума заробітної плати позивачці нарахована, але відповідачем не виплачена. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, зазначені обставини не оспорив. Відповідно до частини 5 статті 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст.. 34 ЗУ «Про оплату праці», ст.. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» індексація сум інфляційних витрат складає: в червні 2014 року 15 грн. 01 коп. (місячний індекс індексації 101,0 %, відсоток втрат за місяць 101,0%-100 %=1%х1501,00), в липні 2014 року 6,00 грн. (місячний індекс індексації 100,4 %, відсоток місячних втрат 0,4% (100,4%-100%=0,4%х1501,00), в серпні 2014 року 12 грн. 01 коп. (місячний індекс індексації 100,8%, відсоток втрат за місяць 100,8%-100 %=0,8%х1501,00). Звідки загальна сума інфляційних втрат (індексація) становить 33 грн. 02 коп. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відомостей про наявність спору між сторонами про розмір заборгованості з заробітної плати позивачки, про неповний робочий день позивачки на підприємстві або роботи за сумісництвом суду не надано, а із запису №44 від 08.04.2014 року, що міститься в трудовій книжці позивачки цього не вбачається. Ухвалою суду від 11 листопада 2014 року судом задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів від ТОВ «Оздоровчий комплекс «Енергія» та було запитано інформацію про середній заробіток позивачки за період 08.04.2014-19.05.2014 р.р., та про суму нарахованої позивачці, але не виплаченої заробітної плати. Зазначена ухвала суду була вручена органом зв'язку представнику відповідача 21.11.2014 року, але залишилась не виконаною. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено мінімальну заробітну плату робітникам у місячному розмірі 1218,00 грн. Суд вважає позовні вимоги позивачки з урахуванням заявлених уточнень в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати обґрунтованими. Приймаючи до уваги той факт, що відповідач ухилився від надання витребуваних судом доказів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача зазначену компенсацію, виходячи з встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати на 2014 рік, яка за період з 19 травня 2014 року по 19.12.2014 року, складає 8 526,00 грн. Таким чином, всього з відповідача на користь позивача належить стягнути: 1501,00+33,02+8526,00=10060 грн. 02 коп. Позовні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 600,00 грн. суд залишає без задоволення з наступних підстав. Згідно ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснено у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з послідуючими змінами і доповненнями у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено. Ці вимоги позивачкою не виконано, суду не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували заподіяння їй моральної шкоди відповідачем саме в заявленому в позові розмірі. Крім того, суд приймає до уваги, що моральна (не майнова) шкода відшкодовується в грошовій чи іншій не майнових формах. Іншою не майновою формою такого відшкодування, як вбачається з рішень Європейського суду з прав людини, може бути лише поновлення порушеного права без грошової компенсації моральної шкоди, про що, зокрема, зазначено у справах «Джабарі проти Туреччини» (2000), Недбала проти Польщі (2000). Положення Конвенції про захист прав і свобод людини, які тлумачаться рішеннями вказаного суду, є частиною Українського національного законодавства. Беручи до уваги відшкодування позивачці компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та інфляційних витрат, суд приходить до висновку що зазначені стягнення на користь позивачки є адекватною компенсацією за спричинення їй моральної шкоди, тому в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди позивачці слід відмовити. Суд вважає, що судові витрати слід віднести за рахунок відповідача, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial