Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить розірвати договір індивідуального замовлення № 1454, укладеного 13 травня 2015 року між Фізичної особи-підприємця [PERSON] та [PERSON]; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на свою користь кошті сплачені за договором індивідуального замовлення № 1454 у розмірі 10 200 гривень, винагороду банку у розмірі 3678,85 гривень, пеню у розмірі 23040 гривень, неустойку у розмірі 768 гривень, та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представили. Заяву про розгляд справи за їх відсутності суду не надавали, про поважність причин неявки суду не повідомили. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 13 травня 2015 року між Фізичної особи-підприємця [PERSON] та [PERSON] був укладений договір індивідуального замовлення № 1454. Відповідно до вказаного договору ФОП [PERSON] зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій, а замовник зобов'язався сплатити та прийняти готові вироби та роботу. Вартість виробів складає 6 400 гривень. Відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання з істотним порушенням умов Договору індивідуального замовлення, не виповнив роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, та ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, суд вважає, вимоги позивача про розірванню договору підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення коштів сплачених за договором індивідуального замовлення № 1454 у розмірі 10 200 гривень, то суд задовольняє ці вимоги частково, оскільки, відповідно до договору індивідуального замовлення № 1454 від 13 травня 2015 року вартість замовлених виробів складає 6 400 гривень, саме в цей сумі суд задовольняє позовні вимоги. За приписами ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно п. 4.2 договору індивідуального замовлення № 1454, укладеного 13 травня 2015 року, у разі не виконання зобов'язань, передбачена виплата неустойки у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення. Суд вважає, що загальна кількість днів прострочення складає 398 день, тобто стягненню підлягає у розмірі 2547,20 гривень (398 х 6,40 =2547,2). Щодо позовної вимоги про стягнення 3 відсотків, то вони підлягають частковому задоволенню. Так позивачка просить стягнути пеню у розмірі 3 % в день, загальною сумою у розмірі 23040 гривень. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, 3 відсотків річних може бути нарахована за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100%/ 365 днів х [Кількість днів] 6400*3/100/365*398= 209,36 гривень. Позивачкою також заявлені вимоги про стягнення банківської винагороди у розмірі 3678,85 гривень, але суд вважає, ці вимоги необґрунтовані, оскільки вони стосуються отриманого позивачкою кредиту в ПАТ «Акцент-Банк» та не відноситься до договору індивідуального замовлення № 1454, укладеного 13 травня 2015 року між Фізичної особи-підприємця [PERSON] та [PERSON]. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України, а тому й відмовляє у задоволенні цих вимог. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Також частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи той факт, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суму судового збору у розмірі 487,20 гривень на користь держави необхідно стягнути з відповідачів.

Outcome: partial