Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Прохала виділити в її власність в натурі в окремий об`єкт нерухомості та в окрему одиницю належні їй ѕ частки із житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] у складі житлового будинку літ.«А,а,а 1,а 2 », а саме: приміщення для газового обладнання «2-1» площею 4,8 кв.м., кухню «2-2» площею 5,5 кв.м.; кімнату «2-3» площею 15,7 кв.м., кімнату «2-4» площею 5,5 кв.м.; кімнату «2-5» площею 4,4 кв.м.; кімнату «2-6» площею 16,8 кв.м., загальною площею 52,7 кв.м.; по надвірним господарським будівлям та спорудам: ганок «а г 1 »; сарай літ.«Б»; сарай літ.«Е»; убиральню літ.«Ж»; ѕ частки огорожі №1-№2». Визнати за нею право власності в цілому на таке виділене в натурі в окремий об`єкт нерухомості та в окрему одиницю нерухоме майно. Припинити право спільної часткової власності на таке виділене їй в натурі в окремий об`єкт нерухомості нерухоме майно. А також, встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] відповідно до запропонованого у Висновку експерта № 9/6-20 від 15 жовтня 2020 року, складеного судовим експертом Шлапак С.Л., варіанту у другому питанні та додатку № 2 до Висновку експерта № 9/6-20, а саме: І співвласнику - відповідачу, на ј ідеальну частку виділити в користування земельну ділянку площею 216м2 (на плані в Додатку зазначена синім кольором); ІІ співвласнику - [PERSON] , на ѕ ідеальні частки виділити в користування земельну ділянку площею 469м2 (на плані зазначена червоним кольором). В позовній заяві вказала, що за договором купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 13 січня 2010 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Ганночкою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 225, вона набула право власності на ѕ частини будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Співвласником ј частини цього житлового будинку з господарськими будівлями на підставі Спадкового договору, посвідченого 17 січня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Григоренком Г.І., зареєстрованим в реєстрі № 242, - є [PERSON] як набувач за спадковим договором після померлої [PERSON] . Послалася на п. 7 Спадкового договору, за умовами якого право власності на вказані в договорі ј частини житлового будинку з господарськими будівлями переходить до набувача після смерті відчужувача. Вважає, що відповідно до статті 364 ЦК України має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до статті 120 ЗК України набула та має право на встановлення порядку користування земельною ділянкою на якій розміщене вказане нерухоме майно у розмірі пропорційно до її частки у праві власності на жилий будинок з господарськими будівлями. Вказала, що її звернення до відповідача укласти письмово договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна й посвідчити його нотаріально, згідно вимог ч.4 ст. 364 ЦК України, відповідач залишив без реагування, через що вона вимушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до висновку експерта від 15 жовтня 2020 року за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи - з технічної точки зору можливо провести поділ в натурі спірного об`єкту нерухомого майна з виділенням її частки в окремий об`єкт самостійного користування та окремий об`єкт нерухомості, а також можливо запропонувати варіант порядку користування земельною ділянкою з урахуванням ідеальних часток співвласників та порядку користування будівлями, що фактично склався. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явилася. Була повідомлена належним чином у встановлений процесуальний законом спосіб. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на факти викладені у позовній заяві та надані суду докази. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу на умовах ст. 280 ЦПК України .Не заперечувала проти прийняття заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився по невідомій суду причині. Згідно повідомлення Крюківської районної адміністрації, яке надійшло до суду 05.01.2021 року на запит суду відповідно до ч.6 ст. 187 ЦПК України - зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідач за адресою: [ADDRESS] . Копія ухвали про відкриття провадження у справі з копіями позовної заяви та копіями доданих до неї документів, надіслана судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача та судовою повісткою про виклик, повернулася до суду із повідомленням причин повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». З аналогічним повідомленням про причини повернення такого набору процесуальних документів із судовою повісткою про виклик, лист вдруге був повернутий до суду. За клопотанням представника позивача відповідач вдруге був викликаний до суду також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, відповідач був належним чином повідомленим про час, дату і місце судового засідання. Відповідач на виклик суду не прибув. Про причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Визнавши подані представником позивача докази достатніми для встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору, за наявності відповідної згоди, суд вважає за можливим проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 13 січня 2010 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Ганночкою В.М., запис в реєстрі за № 225, [PERSON] набула право власності на ѕ частини будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Зі змісту Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 28.01.2010 року, право власності на ѕ частини будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . 17 січня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Григоренком Г.І., номер в реєстрі - 242, між [PERSON] і [PERSON] укладено спадковий договір. За умовами цього спадкового договору: [PERSON] передала після своєї смерті [PERSON] належну їй ј частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Згідно п.7 цього договору: право власності на вказані в договорі ј частини житлового будинку з господарськими будівлями переходить до набувача в разі виконання ним умов цього договору та після смерті відчужувача. Зі змісту Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 25 лютого 2021 року, сформованого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Сумми) на ухвалу суду від 11 лютого 2021 року, дата смерті [PERSON] , [INFO] , - [INFO] . Місце проживання померлої вказано: [ADDRESS] . Заявником поданих відомостей про смерть і одночасно отримувача свідоцтва про смерть вказано - [PERSON] . Свідоцтво про смерть: [NUMBER] видане 07.04.2020 року. З вмісту Технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, виготовленого 05 листопада 2020 року на будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , останній складається з: житлового будинку літ. А, а, а1,а2, аг, аг1, загальною площею 73,5 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., а також сараю літ. Б, літньої кухні літ. В, льоху літ. Вп, сараю літ. Е, вбиральні літ. Ж, колодязя літ. К, огорожі № 1, 2. Що кореспондується з умовами та предметом у договорі купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 13 січня 2010 року. Будинок фактично поділений на дві окремі квартири, має два окремі входи/виходи. Зі змісту висновку експерта № 9/6 - 20, за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного 15 жовтня 2020 року судовим експертом [PERSON] , дослідницької частини такого по першому питанню та на підставі проведеного обстеження, виходячи з розташування і розмірів житлового будинку, його конструктивних елементів, представляється можливим запропонувати варіант виділу частки з об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до порядку користування, що фактично склався між співвласниками домоволодіння, а саме: Другому співвласнику, гр. [PERSON] , на ѕ частки домоволодіння, припадає по житловому будинку: А,а,а1,а2 приміщення для газового обладнання 2-1, кухня 2-2, кімната 2-3, кімната 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, загальною площею 52,7 кв.м.; по надвірним будівлям і спорудам - ганок літ. аг 1, сарай літ. Б, сарай літ. Е, убиральня літ. Ж, ѕ частки огорожі №1-2. Для здійснення запропонованого варіанту поділу (виділу частки) домоволодіння переобладнання проводити не потрібно. На ѕ частки домоволодіння, належного на праві спільної часткової власності гр. [PERSON] , припадають приміщення житлового будинку загальною площею 52,7 кв.м. зі складом приміщень, врахованими вимогами діючих нормативно-правових актів у галузі будівництва, обладнаного самостійними системами інженерного забезпечення, придатного до подальшої експлуатації. Вищевказана частина домоволодіння має в складі господарські будівлі та споруди, облаштована окремим входом в зазначену частину домоволодіння, розміщена на відокремленій земельній ділянці площею 469 кв.м., отже являється об`єктом самостійного користування (окремим об`єктом нерухомості). За вказаним Висновком експерта по першому питанню цього висновку експерта: «В дослідницькій частині даного висновку експерта та додатку №1 встановлено: з технічної точки зору можливо провести поділ в натурі об`єкту нерухомого майна -житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] з виділенням в окремий об`єкт самостійного користування (окремий об`єкт нерухомості) належних гр. [PERSON] на праві спільної часткової власності ѕ часток домоволодіння, згідно якого належить виділити їй в житловому будинку: приміщення загальною площею 52,7м 2 в житловому будинку літ.«А,а,а 1 ,а 2 », яке складається з: - приміщення для газового обладнання «2-1» площею 4,8м 2 ; - кухня «2-2» площею 5,5м 2 ; - кімната «2-3» площею 15,7м 2 ; - кімната «2-4» площею 5,5м 2 ; - кімната «2-5» площею 4,4м 2 ; - кімната «2-6» площею 16,8м 2 ; по надвірним господарським будівлям та спорудам: ганок «а г 1 »; сарай літ. «Б»; сарай літ. «Е»; убиральню літ. «Ж»; ѕ частки огорожі №1-№2.» Оскільки ѕ частини житлового будинку є відокремленими, з самостійним виходом, вони разом з відповідними частками надвірних будівель та споруд можуть бути виділені в натурі». Зі змісту Технічного паспорту - житловий будинок з господарськими будівлями будинок розташований на земельній ділянці площею 685 кв.м. Аналогічний розмір земельної ділянки відображає і здійснена Сертифікованим інженер-землевпорядником [PERSON] геодезична зйомка земельної ділянки по [ADDRESS] . Зі змісту Висновку експерта № 9/6 - 20 за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15 жовтня 2020 року, а саме дослідницької частини такого по другому питанню: «В результаті проведених натурних вимірів земельної ділянки з залученням спеціалістів, які мають відповідну ліцензію для проведення даного виду вимірювальних робіт визначено, що фактично в користуванні співвласників домоволодіння знаходиться земельна ділянка площею 685м2. В ході натурного обстеження були проведені необхідні заміри по периметру земельної ділянки, виконані прив`язки існуючих будівель до фактичних меж землекористування. Поворотні точки земельних ділянок визначені в натурі поворотними точками штучних лінійних рубежів (паркан, будівлі та споруди). В результаті натурного обстеження встановлено, що межі земельної ділянки закріплені твердими межовими знаками з усіх сторін. Порушення меж з боку [ADDRESS] немає. На підставі вищевказаного експерт вважає за необхідне розглянути можливість визначення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , беручи до уваги результати натурного обстеження та проведених замірів, виконаних з залученням спеціалістів-землевпорядників, а саме 685м2. Відповідно до ідеальних часток співвласників: І співвласник угр. [PERSON] на ј ідеальну частку припадає земельна ділянка площею 171м2 (685 х ј); ІІ співвласнику, гр. [PERSON] на ѕ ідеальні частки припадає земельна ділянка площею 514м2 (685 х ѕ). На дату проведення обстеження, фактичне користування співвласників не відповідає ідеальним часткам, а саме: в користуванні І співвласника [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 216м2, що на 45м2 більше, ніж положено на його ј ідеальну частку; в користуванні ІІ співвласника, гр. [PERSON] , знаходиться земельна ділянка площею 469м2, що на 45м2 менше, ніж положено на її ѕ ідеальні частки. Виходячи з наданого Висновку експерта та Додатку №1 варіанту поділу житлового будинку, господарських будівель і споруд та вимог нормативно-правових актів представляється можливим запропонувати варіант порядку користування земельною ділянкою з урахуванням ідеальних часток співвласників та порядку користування будівлями, що фактично склався (Додаток №2), згідно якого: І співвласнику, [PERSON] на ј ідеальну частку запропонована в користування земельна ділянка площею 216м2 (на плані зазначена синім кольором); ІІ співвласнику, гр. [PERSON] на ѕ ідеальні частки запропонована в користування земельна ділянка площею 469м2 (на плані зазначена червоним кольором). Межу земельних ділянок, які пропонується виділити в індивідуальне користування співвласників, прокласти наступним чином: *від кр.А, яка поділяє межу по червоній лінії (пров. Вагонобудівний) на відрізки розміром 15,67м (7,47+8,2) та 6,5м (2,01+4,49) по прямій до кр.Б відрізок довжиною 1,10м; *від кр.Б до кр.В по огорожі відрізок довжиною 3,67м; *від кр.В до кр.Г по будинку відрізок довжиною 4,40м; *від кр.Г до кр.Д під кутом 90 градусів по будинку відрізок довжиною 2,60м; *від кр.Д до кр.Е під кутом 90 градусів по будинку відрізок довжиною 1,60м; *від кр.Е до кр.Ж під кутом 90 градусів відрізок довжиною 4,25м; *від кр.Ж до кр.З по огорожі відрізок довжиною 2,95м; *від кр.З до кр.И по огорожі відрізок довжиною 2,77м, *від кр.И до кр.К по огорожі відрізок довжиною 8,10м, *від кр.К до кр.Л під кутом 90 градусів по огорожі відрізок довжиною 7,76м, поділивши тильну межу на відрізки 21,13м (1,26+8,86+11,01) та 5,97м. Межа користування вказана на викопіровці плану земельної ділянки червоним кольором . Синім кольором зазначена земельна ділянка, запропонована в користування І співвласнику ( [PERSON] ). Червоним кольором зазначена земельна ділянка, запропонована в користування ІІ співвласнику (гр. [PERSON] ).» Зі змісту Висновків Висновку експерта № 9/6 - 20 за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного 15 жовтня 2020 року судовим експертом [PERSON] , по другому питанню: «В дослідницькій частині даного висновку експерта та додатку №2 наведено варіант порядку користування присадибною земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до порядку користування, що фактично склався». Згідно частин першої -третьої статті 364 ЦК України - 1.Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. 3. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Зміст цієї норми Цивільного кодексу України закріплює гарантію права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, що кореспондується с загальними положеннями про право власності прописаними в ст.ст. 317-319 ЦК України. Відповідно ч.1 ст. 317 ЦК - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.12 ст. 318 ЦК - усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно частин 1, 2, 3 ст. 319 ЦК - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами ч.1 ст. 183 ЦК України - подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.361 ЦК України). Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності. Судом звернуто увагу на практику розгляду справ про поділ житлового будинку та земельної ділянки Верховним судом України, з метою забезпечення правильного і однозначного застосування судом норм матеріального права, які регулюють даний спір, зокрема: відповідно до абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Як випливає з технічного паспорту житлового будинку, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлені частини будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість, з урахуванням порядку користування майном що склалося, та фактичну відсутність спільних будівель. Верховний суд України в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Отже, житловий будинок по [ADDRESS] необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачу було виділено у власність частину житлового будинку, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався між сторонами. Крім того, в абз. 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Щодо порядку користування земельною ділянкою, то такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Про можливість об`єднання в одному позові вимог про поділ житлового будинку та виділ частки земельної ділянки в натурі зазначив Верховний Суд України, який п. 11 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності Відповідач не бажає вирішувати питання розподілу домоволодіння і встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує права позивача як співвласника. З цього вбачається, що домовитися сторони самостійно не змогли, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому позивач вимушений звертатися до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 90 ЗК України :. Власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За змістом частин першої -другої статті 377 ЦК України: До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). За приписами частин 1, 2, 4, 6 статті 120 Земельного кодексу України - 1. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 2. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. 4. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. 6. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Згідно п. г ч.1, ч. 3 ст. 121 ЗК України : Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; 3. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст.319 ЦК). Таким чином, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо судом буде встановлено, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, то ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. За приписами ч. 2 ст. 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно вимог частин 1, 2 статті 158 ЗК України ( Органи, що вирішують земельні спори) - 1. Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. 2. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно Висновку експерта № 9/6 - 20 за результатами проведеної будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, від 15 жовтня 2020 року, експертом надано варіант розподілу земельної ділянки: згідно сталого порядку користування і згідно часток у власності. Крім того, зі змісту висновку експерта вбачається, що при визначенні порядку користування земельною ділянкою, експертом враховувались: порядок користування співвласниками приміщеннями житлового будинку; порядок користування приміщеннями та спорудами; вимоги будівельних норм. Наданий судовим експертом варіант порядку користування земельною ділянкою - передбачає рівний, згідно часток у власності, розподіл та порядок користування земельної ділянки; не порушує вимоги будівельних норм та права сторін, та є найбільш доцільним, з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним із співвласників належним йому майном. На підставі викладеного, суд вважає за можливим позов [PERSON] про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved