Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом. Після уточнення позовних вимог позивачка, просила суд визнати за нею право користування кімнатою в сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS], на праві договору найму житлового приміщення, а також зобов'язати [PERSON] видати документи, необхідні для вирішення питання про приватизацію зазначеного вище житла. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка послалась на наступні обставини. З 2000 року вона проживає разом із своєю неповнолітньою донькою у кімнаті в сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Зазначений гуртожиток належав ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин», але 30.09.2004 року його було подаровано [PERSON], про що укладено договір дарування. Відповідачка [PERSON] порушує права позивачки, створюючи перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а також відмовляється надати позивачці документи, необхідні для приватизації спірної житлової площі. В судовому засіданні позивачка уточненні позовні вимоги підтримала. Відповідачі в судове засідання не з'явились, сповіщались належним чином про причини неявки суд не повідомили. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів, відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень від позивача, ухвалив слухати справу у порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами письмових доказів. 28.11.1995 року рішенням Іллічівського виконавчого комітету № 1143 гуртожиток за адресою: [ADDRESS] набув статусу сімейного гуртожитку. Вказана будівля належала Відкритому акціонерному товариству «Одеський завод будівельно-обробних машин» на праві колективної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 05.09.2001 року. Відповідно до договору дарування № 756612 від 30.09.2004 року, ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» подарувало, а громадянка [PERSON] прийняла в дар будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У серпні 2000 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» позивачці [PERSON], її чоловіку [PERSON] та їх донці [PERSON], [INFO], була надана житлова кімната [NUMBER] в зазначеному сімейному гуртожитку для постійного проживання. Житлова площа надана [PERSON] відповідно до ст. 118 ЖК Української РСР, на підставі його знаходження у трудових відносинах із ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин». Бухгалтерією заводу на ім'я позивачки були видані розрахункові книжки для внесення платежів за квартплату, комунальні послуги та електропостачання кімнати [NUMBER] по [ADDRESS], відповідно до яких [PERSON] своєчасно здійснювала комунальні платежі. 07.03.2001 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано, позивачка разом із донькою, продовжують постійно проживати у сімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини справи встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2-357/06 від 25.05.2006 року, яке набрало законної сили 05.06.2006 року, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Відповідно зі ст. 118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Згідно ст. 121 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно змісту ст. ст. 124, 125 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Таким чином, враховуючи, що позивачка відноситься до категорії одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, суд вважає встановленою неможливість її виселення з займаного житлового приміщення за ініціативою відповідачки, як власниці приміщення. Відповідно до ст. 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до змісту ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать кімнати у гуртожитках, які використовуються громадянами на умовах найму. Виходячи з викладеного, суд вважає вимоги позивачки щодо визнання за нею права користування кімнатою в сімейному гуртожитку на праві договору найму, а також зобов'язання відповідачки видати документи, необхідні для вирішення питання про приватизацію зазначеного вище житла, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів в судове засідання, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Outcome: approved