Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу відповідача №59-к від 25.02.2014 р. про звільнення [PERSON] з посади вчителя географії Ільцівської ЗОШ I-III ступенів Верховинського району Івано-Франківської області та поновлення її на роботі на вказаній посаді. Позивачка обгрунтовує позовні вимоги тим, що з 05 квітня 1972 року вона працювала в Ільцівській ЗОШ І-ІІІ ступенів Верховинського району на посаді вчителя, а до дня звільнення - вчителем географії. Наказом начальника відділу освіти, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації №59-к від 25 лютого 2014 р. вона була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України, з ініціативи працівника. Про видання цього наказу позивачку не повідомляли, під наказом про його ознайомлення відсутній підпис позивачки, копію наказу їй ніхто не видавав та не надіслав поштою. Приводом до видання такого наказу послугувало те, що 25.02.2014 р. позивачку та її дочку бійці самооборони Верховинського району, увірвавшись до приміщення Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, нічого не пояснюючи, погрожуючи розправою, силою провели через усе село до місцевого будинку культури. Продовжуючи свої незаконні дії, з погрозами, із застосуванням проти неї фізичної сили, примусили її написати заяву про звільнення з посади вчителя Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Під час таких дій самооборони їй були спричинені тілесні ушкодження у виді перелому лівої руки. Самооборона дану заяву передала до відділу освіти Верховинської РДА, де без пояснень позивачки і без виклику до відділу, видали наказ про її звільнення. Позивачка вважає даний наказ незаконним, таким, що порушує її інтереси та конституційні права і видача цього наказу проведена з грубим порушенням трудового законодавства. Норма ст.38 КЗПП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У випадку з позивачкою у неї не було ні часу, ні можливості попередити відповідача про своє звільнення та й бажання йти з роботи. Якщо б у заяві позивачки про звільнення було написано, що вона не може продовжувати свою роботу через переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружину на роботу в іншу місцевість, неможливість проживання у даній місцевості, догляд за хворою людиною, то тільки в такому випадку власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У випадку, який стався з позивачкою, підстав для написання добровільно заяви про звільнення не було і вона не хотіла і не бажала цього робити. Позивачка вказує, що її звільнення з роботи відбулося в той час, коли вона знаходилася у відпустці. 21.02.2014 р. вона написала заяву про надання щорічної відпустки з 24.02.2014 р. до 21.04.2014 р. в зв'язку з сімейними обставинами. Звільнення працівника під час знаходження його у відпустці чи на лікарняному законом забороняється, а про видання наказу про відпустку відповідач знав. Позивачка зазначає, що підтвердженням того, що її силою примусили написати заяву про звільнення є стаття в місцевій газеті, де чітко і детально все описано. В результаті дій, які відбулися з нею 25.02.2014 р. в будинку культури, погроз їй та сім'ї змусили позивачку та її родину раптово виїхати за межі району, щоб захистити своє життя, зберегти себе та своїх дітей, а тому вона не могла своєчасно подати позов про поновлення її на роботі. З наказом про звільнення вона не ознайомлювалася і трудової книжки не отримувала, а тому просить суд поновити їй строк для подачі позову, так як він був пропущений з поважних причин. Позивачка просить визнати незаконним наказ управління освіти, сім'ї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації №59-к від 25.02.2014 р. про звільнення [PERSON] з посади вчителя географії Ільцівської ЗОШ I-III ступенів Верховинського району Івано-Франківської області та поновити її на роботі на вказаній посаді. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Позивачка просить задоволити позов. У поданому запереченні на позов відповідач вказав, що заявлений позов є безпідставним. Копію наказу про звільнення позивачці було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Позивачка намагається створити враження про погрози і застосування фізичної сили аж до тілесних ушкоджень. Насправді в клубі с.Ільці в той день проводилися збори жителів села, які висловлювали обурення багатьма вчинками позивачки як вчителя. Виявлені факти дозволяли відповідачу звільнити позивачку за ст.41 п.3 КЗпП України. Але позивачка власноручно написала заяву про звільнення з роботи без будь-якого тиску. Висловлення обґрунтованих претензій односельцями до позивачки не може сприйматися як тиск. Позивачка не знаходилася у відпустці, постільки такий наказ в управління освіти не надходив і відпускні не нараховувалися. Тому відповідач просить відмовити в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Представник пояснив, що ні відповідач, ні адміністрація школи, де директором є дочка позивачки, не чинили тиск на позивачку з метою подачі нею заяви про звільнення. Він ствердив, що позивачка не була у відпустці в лютому місяці. У випадку заподіяння позивачці травми вона мала надати лікарняний лист. Представник вважає, що в будинку культури люди висловили претензії до роботи позивачки і під впливом цього вона добровільно написала заяву про звільнення. Представник просить відмовити в позові. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі та стверджуються записом в трудовій книжці (а.с.19), встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1972 р. Поясненнями позивачки та представника відповідача, які стверджуються записами в наказі (а.с.54), встановлено, що 25.02.2014 р. відповідач звільнив позивачку з роботи згідно поданої нею заяви. Вказаний наказ позивачка отримала 12.03.2014 р., що стверджується показаннями свідка [PERSON] та записами в повідомленнях (а.с.50, 103). Тому твердження позивачки про неотримання копії наказу про звільнення є не обгрунтованими. Відповідно до правил ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Досліджені судом докази дають підстави зробити висновок, що звільнення позивачки проведено відповідно до вимог наведеної норми. Суд вважає непереконливими твердження позивачки про те, що заяву про звільнення вона написала під тиском. Позивачка не довела суду, що на неї чинився тиск відповідачем або адміністрацією школи. Поясненнями представника відповідача та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] спростовуються пояснення позивачки та показання свідка [PERSON] про те, що позивачку змусили написати заяву про звільнення сторонні особи під час зборів у будинку культури. Із змісту доданої позивачкою статті у газеті (а.с.18), також не можна зробити висновок, що позивачку примусили написати заяву про звільнення особи, з якими позивачка не перебуває у трудових відносинах. Непереконливими є також твердження позивачки про те, що відповідач не дотримав вимог закону щодо двотижневого строку попередження. Такі твердження спростовуються доданими позивачкою документами про необхідність її виїзду в іншу місцевість з хворим членом родини (а.с.8-13). Доводи позивачки про її звільнення у період відпустки не мають правового значення, позаяк закон забороняє звільнити працівника під час відпустки лише по ініціативі власника або уповноваженого ним органу. Судом встановлено, що звільнення позивачки проведено уповноваженим органом і відповідно до вимог закону, тому підстав для задоволення позову не має. На підставі ст.ст.221, 233, 38 КЗпП України та

Outcome: dismissed