Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою, в якій зазначила, що 22.09.2015 року органами опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації винесено оскаржуваний висновок, яким вирішено передати її підопічного онука [PERSON] батьку [PERSON]. Позов обґрунтований тим, що на думку позивачки, оскаржуваний висновок суперечить положенням постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 р. та вводить в оману суд при розгляді іншої цивільної справи. Так, позивачка зазначила, що вона призначена опікуном неповнолітнього онука на підставі рішення Брусилівського районного суду від 12.08.2014 р. і позбавити її прав опікуна може також тільки суд, а не орган опіки та піклування. Вважає, що оскільки станом на день підготовки висновку тривав судовий розгляд спору щодо опіки над дитиною між батьком дитини та опікуном, вважає винесення оскаржуваного висновку порушенням компетенції органу опіки та піклування. Крім того, соціальний супровід дитини центром соціальних служби не здійснювався і від обовязків опікуна вона не відмовлялась. Перевірки виконання нею. обовязків опікуна не проводились. Контроль за умовами виховання та утримання дитини не здійснювався. Таким чином, оскаржуваний висновок є безпідставним. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав того, що висновок готувався і надавався за вимогою суду у звязку з цивільною справо, що перебуває в провадженні. Підготовка висновку включала перевірку обставин життя малолітнього, зокрема, умов його мешкання з батьком, які були визнані задовільними. Також було встановлено, що батько не позбавлений батьківських прав, дитина тягнеться до нього і тому висновок є справедливим і законним. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, подав заяву, згідно якої, вважає, що справа має бути підсудна адміністративному суду, проти позову заперечив та просив розгляд справи проводити за його відсутності. Дослідженням фактичних обставин справи встановлено, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12.08.2014 р. по цивільній справі №275/180/14-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14.10.2014 р., позивачку призначено опікуном малолітнього [PERSON], у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] відмовлено. Апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, визнав, що підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] відсутні. Водночас, передчасним було визнано відібрання дитини батьком від бабусі з огляду на тривалу відсутність стосунків батька з дитиною. (а.с.27-29) Рішенням Брусилівського районного суду від 10.11.2015 року по цивільній справі №275/271/15-ц та рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 28.12.2015 року, [PERSON] було звільнено від повноважень опікуна, дитину вирішено передати батькові [PERSON], стягнуто з [PERSON] заборгованість з аліментів. Дослідженням вищевказаних судових рішень та з пояснень сторін по справі, які визнали цю обставину, встановлено, що оскаржуваний висновок органу опіки та піклування підготовлений на запит суду, відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, в межах процедури розгляду цивільної справи №275/271/15-ц. Оскарженим висновком служби у справах дітей Брусилівської районної державної адміністрації від 22.09.2015 р. №02-29/2804, визнано за недоцільне перебування малолітнього [PERSON] у його опікуна і вказано на необхідність передати дитину батьку [PERSON] Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, рішення судів першої та апеляційної інстанції по цивільній справі №275/271/15-ц скасовані, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Таким чином, оскаржуваний позивачкою висновок органу опіки та піклування в розумінні ст.19 Сімейного кодексу України є не рішенням органу опіки та піклування, які підлягають оскарженню в порядку цивільного судочинства, а висновком, який не має самостійного правового значення. Цей висновок лише надає суду розуміння правової позиції органу опіки та піклування щодо розвязання правового спору і не є обовязковим для суду. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, право на звернення до суду за захистом в порядку цивільного судочинства має особа, права якої порушені. Згідно ст.11 ЦПК України, цивільні справи вирішуються судом в межах заявлених позовних вимог. Тож в межах даної цивільної справи підстав стверджувати про порушення прав позивачки оскаржуваним висновком органів опіки та піклування не встановлено. Аналізуючи доводи позивачки щодо не проведення органом опіки та піклування перед складенням висновку, дослідження умов її проживання, суд зазначає, також наступне. Згідно рішенню Європейського суду з прав людини по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) від 18.12.2008 року, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Держава має позитивний обовязок вживати виважені та послідовні заходи зі сприяння воззєднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Доводи третьої особи щодо непідсудності справи, суд відхиляє, оскільки згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, захист порушених прав, що виникають, зокрема, з сімейних відносин, здійснюється в порядку цивільного судочинства. Таким чином, цивільна справа підсудна цьому суду, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню за безпідставністю. На підставі ст.19 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed