Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 03 листопада 2007 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу в них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після одруження вони почали проживати в одному будинку із матір?ю відповідача, яка є номінальною головою родини. Над нею одразу почалися психологічні знущання, її життя поступово ставало нестерпним, пропозиції проживати в будинку її бабусі відповідачем були проігноровані. Протягом останнього року відповідач почав бути нею незадоволений майже щохвилини, інколи психологічно ображав її, лаючись, іноді застосовував щодо неї фізичну силу. Лайки та фізичний вплив відбувались на очах у дітей. Вона стала помічати, що молодший син за прикладом батька почав ставитись до неї агресивно. З 06.09.2021 вона не проживає разом із відповідачем та не веде з ним спільного господарства. Була змушена змінити місце свого проживання та на даний час мешкає в своєї бабусі. При цьому, дітей забрати їй не вдалося, оскільки свекруха та відповідач не віддають їй дітей. Посилаючись на вказані обставини та вважаючи недопустимим залишати дітей з відповідачем, який поводить себе аморально та показує поганий приклад дітям, позивачка просила суд розірвати укладений між нею та відповідачем шлюб, а також визначити місце проживання спільних дітей з нею. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. До участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки Службу у справах дітей Новомиколаївської сільської ради Скадовського району Херсонської області (а.с. 16-17). Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 30-31). В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну заяву з підстав у ній викладених. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечував проти розірвання шлюбу, а в частині вимог про визначення місця проживання дітей з матір?ю просив відмовити, оскільки вважав, що дітям буде краще проживати з ним у звичних для них умовах, при цьому він докладає максимум зусиль для того, щоб діти були забезпечені всім необхідним для їх розвитку. Він працює неофіційно по найму, його місячний дохід становить не менше 5000,00 грн. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні питання обґрунтованості вимог про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. За змістом статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 03 листопада 2007 року між сторонами зареєстрований шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого 03 листопада 2007 року серії [NUMBER] , актовий запис №20 (а.с. 10). Як зазначалось вище відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. При цьому, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Під час судового розгляду справи встановлено, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, що серед інших рис притаманні подружжю, їх примирення, подальше спільне проживання як сім`я та збереження шлюбу між ними є неможливим, що підтвердив відповідач. Таким чином, суд дійшов висновку, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. При вирішенні питання обґрунтованості вимог про визначення місця проживання дітей з матір?ю суд виходить з наступного. Від спільного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 7). Позивачка працює на посаді художника в комунальному закладі «Центр культури, дозвілля, туризму і спорту Новомиколаївської сільської ради Скадовського району Херсонської області», у колективі з усіма підтримує рівні, дружні відносини, користується повагою у керівництва, що підтверджується копіями характеристики від 02.09.2021 та довідки про дохід від 31.08.2021 (а.с. 5, 4). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом частини першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з роз`ясненнями наведеними в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд може взяти до ваги й бажання дитини, яка досягла 10 років, хоча воно не є обов`язковим для нього. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з рішення від 11.10.2021, комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Новомиколаївської сільської ради Скадовського району Херсонської області вирішила рекомендувати визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-27). З метою підготовки до прийняття вказаного рішення проведено обстеження умов проживання матері та батька, якими встановлено, що матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які вони можуть забезпечити дітям істотно не відрізняються. Також комісією заслухано малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що і надалі хочуть проживати з батьком, але щоб їм не забороняли спілкуватися з мамою, відвідувати її за місцем фактичного проживання в зручний для них час. За змістом статті 171 СК України: --- дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1); --- дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (частина 2); --- суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина 3). На виконання вказаних положень сімейного законодавства та з метою правильного вирішення спору, за відсутності заперечень сторін, 09.12.2021 судом вислухано думку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка повідомила, що вона та її молодший брат [PERSON] , бажають постійно проживати разом із батьком до якого вони мають більшу прихильність. Також зауважила, що під час спільного проживання батьків траплялося, що матір проявляла до неї та її братика агресію, яка проявлялася в тому, що вона могла в грубій формі, в тому числі із застосуванням фізичної сили, вигнати їх із кімнати, бо вони їй начебто заважали. Вважає, що в більшості сварок, які виникали між їх батьками ініціатором була матір. Зазначила, що після того як батьки почали проживати окремо, в неї покращилися успіхи в навчанні, так як стало спокійніше, припинилися суперечки, вважає, що із батьком їм легше, він допомагає їм у навчанні, приділяє їм достатньо часу. Повідомила, що її молодший брат також має ствердне бажання проживати з батьком та боїться, щоб їх розлучили, висловлюючись про те, що якщо його заберуть від батька він втече та повернеться до нього, або ж зашкодить собі. На переконання суду висловлені малолітньою [PERSON] думки є усвідомленими, вільними і такими, що відповідають її внутрішній волі. При цьому суд виходить з того, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. В свою чергу дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Всі ці вимоги цілковито забезпечуються з боку батька, що не спростовано вищенаведеними доказами у справі. З досліджених записів розмов позивачки із відповідачем під час їх спільного проживання, виконаних позивачкою та наданих на оптичних носіях інформації (а.с. 12), судом не встановлено даних, які б вказували на прояви відповідачем агресії по відношенню до малолітніх дітей. На вказаних аудіо записах відображені розмови сторін на побутові теми іноді на підвищених тонах з метою з`ясування тих чи інших питань, в тому числі пов?язаних із їх особистим життям. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, врахувавши рішення органу опіки та піклування, думку малолітньої дитини, якими підтверджено, що діти мають більш тісний психологічний зв`язок саме з батьком, ту обставину, що як батьком, так і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дітей, не встановивши виключних обставин, за якими діти можуть бути розлученими, суд, виходячи із найкращих інтересів дітей, не вбачає підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей разом із матір?ю. Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким вони будуть проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків чи за бажанням дітей з досягненням відповідного віку, так і в судовому порядку. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн., що відповідає положенням частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України.

Outcome: partial