Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 909 448,95 грн. (дев'ятсот дев'ять тисяч чотириста сорок вісім гривень 95 копійок) в якості втрат від інфляції та 126 286,87 грн. (сто двадцять шість тисяч двісті вісімдесят шість гривень 87 копійок) в якості трьох відсотків річних, посилаючись на те, що за рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року, за позивачкою [PERSON] було визнано право власності на ? частку від грошових коштів в сумі 155382,83 долара США, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1920612,87 грн. що еквівалентно 71 691,41 доларів США. Починаючи з 19 лютого 2015 року згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області відповідач зобовязаний виплатити позивачці грошові кошти, але ж на протязі тривалого часу ухиляється від виконання судового рішення. Прострочення грошового зобовязання позивачка рахує з наступного за рішенням суду дня, з 20 лютого 2015 року. За період з 20.02.2015 року по 30.04.2017 року інфляція в Україні склала 47,8 відсотка. Втрати позивачки від інфляції склали суму в розмірі 909 448,95 грн. Прострочення виконання зобовязання за період з 20.02.2015 року по 30.04.2017 року складає 800 днів, таким чином сума 3 % річних склала 126 286,87 грн. Разом сума, що підлягає стягненню складає 1\~035 735,82 грн. Розрахунок викладений в позовної заяві. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання, що є порушенням законних прав позивачки. Представник позивачки у судовому засіданні наполягав на позовних вимогах. Представник відповідача позовні вимоги позивачки не визнає, надав відзив на позовну заяву та зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними посилаючись, що рішення суду на невиконання яких посилається позивач не за зобовязальними правовідносинами сторін, а тому ст.625 ЦК України не може застосовуватись, також позивач не врахував, того, що ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на виконання судового рішення. Також зазначає, що позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав та подала до суду безпідставний позов, оскільки зазначені норми матеріального права на які вона посилається, доданих правовідносин не застосовуються, в звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Дослідивши письмові матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши сторони по справі, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Свій висновок суд мотивує тим, що згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року, за позивачкою [PERSON] було визнано право власності на ? частку від грошових коштів в сумі 155382,83 долара США, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1920612,87 грн. що еквівалентно 71 691,41 доларів США за результатами розгляду позову про поділ майна подружжя. Починаючи з 19 лютого 2015 року згідно з рішенням апеляційного суду Одеської області відповідач зобовязаний виплатити позивачці грошові кошти, але ж на протязі тривалого часу ухиляється від виконання судового рішення. Позивачка звернулася до органів виконавчої служби, де було розпочато примусове виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 26/03/2015 року (виконавче провадження ВП 48465152). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року було відхилено апеляційну скаргу представника [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року, а саму оскаржену ухвалу залишено без змін. Однак, відповідач до поточного часу ухиляється від виконання рішення суду, та грошові кошти позивачці не повертає. Суд не погоджуючись із заперечення відповідача, застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Як вбачається у відповідача у справі [PERSON] виникло грошове зобовязання перед позивачкою [PERSON] на підставі рішення суду про поділ майна подружжя. Статтею\~625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч.\~1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В ч.\~2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст.\~625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття\~625 ЦК розміщена в розд.\~І «Загальні положення про зобовязання» кн.\~5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною пятою статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.03.2016 року справа № 6-2168/цс15. Крім того в своїй постанові від 16 травня 2018 року справа № 459/3560/15-ц Верховний суд України зазначив, що «стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15». Згідно правового висновку постанови Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15 з аналогічних правовідносин встановлено, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобовязання у звязку зі стягненням компенсації частки права власності в нерухомому майні; невиконання такого зобовязання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже аналізуючи зазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки та наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки за рішенням суду про поділ спільного майна подружжя на користь позивачки присуджено до стягнення грошові кошти з відповідача. Дане рішення\~суду є\~невиконаним,\~а між\~сторонами на\~підставі рішення\~суду виникло\~грошове зобовязання,\~тому є\~всі підстави\~для застосування\~ст.625\~ЦК України\~та стягнення\~за період\~з 20.02.2015\~року по\~30.04.2017\~року \~втрати \~від інфляції\~,\~що склали\~суму в\~розмірі 909\~448,95\~грн,\~так як\~інфляція в\~Україні за період з 20.02.2015 року по 30.04.2017 року склала 47,8 відсотка. Прострочення виконання зобовязання за період з 20.02.2015 року по 30.04.2017 року складає 800 днів, таким чином сума 3 % річних склала 126 286,87 грн. Разом сума, що підлягає стягненню складає 1 035 735,82 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 8000,00 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 8000,00 грн. понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом, що підтверджується платіжними дорученнями . Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилалася позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами та наявні підстави для задоволення позову.

Outcome: approved