Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача і в його обґрунтування вказала про те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на дану квартиру було набуте шляхом укладання договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, нею та її братом [PERSON] у рівних частках кожному. За життя брата [PERSON] в квартиру позивачки вселився його син [PERSON], який є відповідачем по справі. [PERSON] проживає в квартирі позивачки в даний час. Після смерті брата позивачка отримала спадок на належну братові частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Як за життя брата, так і після його смерті позивачка неодноразово вимагалась виселити [PERSON] з належної їй квартири, але він категорично відмовляється. [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]/1, кімн. 45, тобто забезпечений житлом. Відповідач створив умови, які є неможливими для проживання з ним в одній квартирі, а саме: він постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити до неї. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідач не бере участі у витратах, повязаних з утриманням квартири. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачці користуватись її власністю. Крім того, позивачка зазначила про те, що вона фактично проживає в м. Черкаси та через вік, дохід та стан здоровя не має можливості утримувати зазначену квартиру, не має бажання нею користуватись. У звязку з цим має намір дану квартиру реалізувати, але не має такої можливості, оскільки відповідач категорично відмовляється виселитись з неї. Тому позивачка змушена звернутися до суду і просить зобовязати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; виселити відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. До початку судового засідання від представниці позивачки [PERSON] за договором адвоката [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без участі позивачки та без її участі. Позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, місце та дату судового розгляду він був повідомлений належним чином. Але від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, письмових заперечень суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представниці позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 3536, [PERSON] набула у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. З свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2015 року серії НАР 980321, посвідченого державним нотаріусом Першої Сумської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 5-887, вбачається, що спадкоємицею зазначеного у свідоцтві майна [PERSON] є його сестра [PERSON]. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2008 року. Разом із позивачкою у вищевказаній квартирі проживає син брата позивачки [PERSON], який є відповідачем по справі. Відповідач створив такі умови, які є неможливими для проживання з ним в одній квартирі, а саме: він постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити до неї. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідач не бере участі у витратах, повязаних з утриманням квартири. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачці користуватись її власністю. Крім того, позивачка зазначила про те, що вона фактично проживає в м. Черкаси та через вік, дохід та стан здоровя не має можливості утримувати зазначену квартиру, не має бажання нею користуватись. У звязку з цим бажає дану квартиру реалізувати, але не має такої можливості, оскільки відповідач категорично відмовляється виселитись з неї. З довідки № 91 від 13.06.2016 року, виданої ОСББ «Промінь», вбачається, що [PERSON] надія Антонівна дійсно зареєстрована та проживає в [INFO]. Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є не порушником. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, суд вважає за необхідне зобовязати [PERSON] не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобовязані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обовязків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобовязані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обовязок нерозривно повязаний із загальним обовязком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, обєктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у підїздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України вбачається, що, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку в і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо). Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Що стосується вимоги позивачки про виселення відповідача із займаного жилого приміщення, то суд дійшов висновку про те, що дана вимога законна, обґрунтована, та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання з ними в одній квартирі. Таким чином, на основі зясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved