Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 07 липня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування квартири №23, що знаходиться в будинку №37 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпропетровську. Незважаючи на укладений договір дарування квартири, вона до сих пір зареєстрована у вищевказаній квартирі та постійно в ній проживає разом із своїм онуком [PERSON], ніколи з неї не виселялись. Відповідач навпаки в спірній квартирі не проживав жодного дня, дар не прийняв. Позивачка зазначає, що відповідач з нею домовлявся про її довічне утримання, забезпечення її належним доглядом, харчуванням та утриманням квартири. Проте, відповідач вже тривалий час проживає на території Росії та має намір продати зазначену квартиру, яка є її єдиним житлом та яке відповідач отримав шляхом омани. На момент укладання договору дарування вона вважала, що укладає договір довічного утримання, але в силу свого похилого віку має поганий зір, текст договору підписала не читаючи його. Правочин вчинено під впливом неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Про існування саме договору дарування дізналась у середині 2016 року, коли бажала оформити спадщину на свого онука, тоді і дізналась, що фактично нею було укладено договір дарування квартири замість договору довічного утримання. У звязку з чим, позивач просить суд визнати договір дарування квартири №23 в будинку №37 на ж/м Тополя-2 у м.Дніпро, укладений 07 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори недійсним, а також стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. Позивачка та її представник надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розряду справи до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оскаржених прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до матеріалів цивільної справи, 07 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири за №23, що знаходиться в м.Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2, будинок №37. Даний договір посвідчено нотаріально державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 07.07.2011 року за №2-2448. Відповідно до паспортних даних, позивачка народилась 26.01.1939 року, зареєстрована за адресою: м.Дніпро, ж/м Тополя-2[ADDRESS] з 30.10.2012 року. В цей же час, відповідач зареєстрований за адресою: [INFO]. Також судом встановлено, що позивачка домовлялася з відповідачем про її довічне утримання, забезпечення її належним доглядом, харчуванням та утриманням квартири. На момент укладання договору дарування вона вважала, що укладає договір довічного утримання, але в силу свого похилого віку має поганий зір, текст договору підписала не читаючи його. Правочин вчинено під впливом неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Про існування саме договору дарування дізналась у середині 2016 року, коли бажала оформити спадщину на свого онука, тоді і дізналась, що фактично нею було укладено договір дарування квартири замість договору довічного утримання. З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як вбачається з наданих на запит суду завідуючою Сьомою Дніпропетровського державною нотаріального конторою [PERSON] документів, 07.07.2011 року від імені [PERSON] (дарувальник) укладено з [PERSON] (обдаровуваний), ІПН [NUMBER], який зареєстрований за адресою [INFO], договір дарування квартири №23 в будинку №37 на житловому масиві Тополя-2 в м.Дніпропетровську, згідно якого [PERSON] подарувала вказану квартиру [PERSON]. Зі слів позивачки, судом встановлено, що станом на середину 2016 року обдарований [PERSON] так і не прийняв дар, що не було спростовано відповідачем. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, щодо перебуванні позивачки, яка є літньою людиною, в стані омани під час укладання правочину договору дарування, оскільки позивачка була впевнена, що укладає договір довічного утримання. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на вищевказані встановлені обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування квартири №23 в будинку №37 на ж/м Тополя-2 у м.Дніпро, укладений 07 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved