Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати право власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,1995 га. з кадастровим номером: 4623681200:03:001:0208, визнати за позивачем право особистої приватної на земельну ділянку площею 0,1995 га. з кадастровим номером: 4623681200:03:001:0208 та скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначає, що 19.10.2017 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу АЕР №097081 від 15.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського району Леон Марією Василівною за особисті кошти позивача було придбано 2-і земельні ділянки, які в подальшому на підставі того ж договору купівлі-продажу АЕР №097081 від 15.02.2002 року та рішення виконавчого комітету Винничківської сільської ради від 16.01.2002 року №3, формально на підставі Державного Акту серії ЛВ №29416 від 15 травня 2002 року були зареєстровані на, на той час, чоловіка позивачки - [PERSON] . Ще коли сторони були у шлюбі, позивачці було пообіцяно [PERSON] , що в подальшому право власності на ці земельні ділянки оформляться на ім`я позивачки. Збігав час, були інші питання, в тому числі розлучення. Однак, як стало відомо згодом позивачці, [PERSON] у 2019 році виготовив кадастрові номери на дані земельні ділянки, та зареєстрував на них право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не на ім`я позивачки, а на своє ім`я. [PERSON] , зареєстрував на своє ім`я земельну ділянку площею 0,1995 га за \~ \~ \~ \~кадастровим номером: 4623681200:03:001:0208, та земельну ділянку площею 0,165 га за кадастровим номером: 4623681200:03:001:0209. Такі кроки [PERSON] , свідчать про те, що останній не визнає та порушує права позивачки на згадані вище земельні ділянки. А відтак, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю. 11.02.2020 року провадження у справі відкрито. 05.03.2020 року на адресу суду надійшла заява відповідача про визнання позову, в якій він просить суд позов задоволити. 27.07.2020 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених у ньому, просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися про причини своєї неявки суд не повідомили, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно з ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2002 року вбачається, що [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,1995 га., яка знаходиться в с. Дмитровичі на території Винничківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. З копії державного акта на право приватної власності на землю серія ЛВ № 29416, вбачається, що на підставі рішення виконкому Винничківської сільської ради від 16.01.2002 року № 3 та договору купівлі-продажу АЕР № 097081 від 15.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу за № 547 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану на території с. Дмитровичі, Винничківської сільської ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, яка складається із земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,1995 га та земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,1650 га. Встановлено, що 06.03.2020 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія ЛВ № 29416 на земельну ділянку площею 0,1650 га., кадастровий номер 4623681200:03:001:0208, та земельну ділянку площею 0,165 га., кадастровий номер 4623681200:03:001:0209, що вбачається із навяних в матерілах справи копій витягів з Державного реєстру № 159276843 від 13.03.2019 року, та № 159324640 від 13.03.2019 року, відповідно. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що право власності на земельні ділянки виникло у відповідача на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2020 року. Разом з тим, судом встановлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий на підставі не лише Договору купівлі-продажу, який разом з тим не оспорюється позивачем, а також на підставі рішення виконкому Винничківської сільської ради від 16.01.2002 року. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частинами першою, другою статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідач подав на адресу суду заяву про визнання позову, разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту не кореспондується із наявним у відповідача правом на розпорядження майном, що перебуває у його власності та свідчить про відсутність встановленого судом конфлікту інтересів сторін у справі як учасників правовідносин що виникли щодо майна набутого одним із подружжя під час шлюбу. У ч. 1 ст. 70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Законодавством передбачено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, суду не доведено, належними на допустимими доказами, що майно, а саме земельні ділянки, що є об`єктом спору, є особистою приватною власністю позивача, а з вимогою про поділ майна подружжя позивач до суду не звертається. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майнота їх обтяжень. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Однак як встановлено судом з вимогою про скасування державної реєстрації права власності позивач до суду не звертався, своїм правом про зміну предмету та підстави позову у ході розгляд справи судом не скористався. Таким чином\~за встановленої\~судом відсутності\~вимоги про\~оспорення дійсності\~чи \~скасування правовстановлюючого\~документа,\~зокрема рішення\~органу місцевого\~самоврядування та\~договору купівлі-продажу,\~які були\~підставною набуття\~відповідачем права\~власності на\~об`єкти нерухомого\~майна,\~які є\~об`єктами спору,\~судом не\~встановлено підстав\~для скасування\~права власності\~відповідача,\~оскільки таке по своїй правовій природі не може бути скасовано безвідносно до чинності правової підстави набуття такого права, та підстав для визнання права власності за позивачем, оскільки таке у випадку визнання позову відповідачем матиме ознаки цивільно-правового договору та може бути здійснене у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed