Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до Таращанського районного суду Київської області із вищевказаною позовною заявою. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 02.02.2018 року відповідач по справі позичив у позивачки 350 000 грн., які зобов`язався повернути до 02 листопада 2018 року, про що склав розписку. Видана [PERSON] розписка підтверджує укладання договору позики за яким відповідач отримав кошти в сумі 350 000 грн., із зобов`язанням повернути їх у встановлений строк. Позичальник [PERSON] кошти по договору позики позивачці у строк до 2 листопада 2018 року не повернув. Крім того, на даний час відповідач уникає будь-яких контактів, на телефонні дзвінки не відповідає, змінив прізвище, тобто є всі підстави вважати, що відповідач фактично ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Таким чином, позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 350 000 грн. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 26.02.2020 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, передано за підсудністю на розгляд до Деснянського районного суду м. Києва. 07.05.2020 року справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2020 року дана справа була передана на розгляд судді Зотько Т.А. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 14.01.2020 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивачка та її представник вимоги позовної заяви підтримали, просивши про її задоволення. Надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували, щодо вимог позовної заяви. Надаючи пояснення посилались на той факт, що вимоги позовної заяви є надуманими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи з огляду на те, що Договір позики між сторонами ніколи не укладався. Позивачка є матір`ю колишньої дружини відповідача і у неї з відповідачем склались неприязні стосунки з підстав розірвання шлюбу та поділу майна подружжя. З жовтня 2017 року відповідач по справі фактично не проживав з дружиною (донькою позивачки) та не вів спільного господарства. Отже, сам факт надання позивачкою в борг грошових коштів відповідачу викликає великі сумніви. Крім того, відповідач зазначив суду, що вказану розписку написав під примусом позивачки, жодних коштів він від позивачки не отримував, а відтак просили в позові відмовити. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) у судове засідання сторін, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 02.02.2018 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого, позивачка надала, а відповідач взяв у борг кошти в розмірі 350 000 грн. строком повернення до 02.11.2018 р., про що, відповідачем складено власноруч розписку, оригінал якої судом було вилучено у позивача та долучено до матеріалів справи. Проте у встановлений сторонами у договорі позики грошей строк до 02.11.2018 року, відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем, грошові кошти не були повернуті. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи, та встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (статті 77-80 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. З урахуванням викладеного, суд оцінюючи надані сторонами докази в сукупності та в їх взаємозв`язку, дійшов висновку, що між сторонами дійсно існували правові відносини опосередковані договором позики на умовах, наведених позивачем. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у [PERSON] виникло перед [PERSON] , та станом на час звернення до суду з позовом не виконане. Аналізуючи фактично укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді розписки від 02.02.2018 р., суд дійшов висновку, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки. В свою чергу, суд критично оцінює пояснення відповідача, а саме його посилання на те, що договір позики між сторонами не укладався, а грошові кошти відповідач у позивачки ніколи не отримував, а боргова розписка була ним написана під примусом,з тих підстав, що сторона відповідача не довела суду належними та допустимими доказами вказані обставини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в розписці суму в передбачені наданою ним розпискою строки не повернув. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договорами позики від 02.02.2018 у розмірі 350000 грн.. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачКИ підлягає до стягнення судовий збір у загальному розмірі 3500 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved