Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення закордонного проїзного документу та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.03.2008 року у неї та відповідача у [PERSON] народилася донька [PERSON]. Відповідно до довідки №61218/19-532/2-21 від 26.05.2008 року Надзвичайного і Повноважного Послу України в [PERSON] [PERSON], зареєстрована громадянкою України. Відповідач з 2009 року не цікавиться життям дитини, не проявляє бажання до спілкування з нею та не бажає приймати участі у її вихованні. Весь цей час дитина проживає з позивачкою у [PERSON]. З грудня 2009 року зв'язок між позивачкою та відповідачем був остаточно втрачений, місцезнаходження [PERSON] позивачці не відоме. Оскільки без дозволу відповідача [PERSON] не має можливості оформити доньці закордонний паспорт та приїхати з нею до України, виїхати в [PERSON], вона була вимушена звернутися до суду. Позивачка та її представник у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, проте надали до суду заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті «Слобідський край», про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказі, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.03.2008 року у [PERSON] народилася [PERSON], її народження було зареєстровано відповідно до законодавства [PERSON] пастором Парафії Бєвлінг Флюндер, Муніципалітету Лемвінг [PERSON] Ніссен у відповідній церковній книзі. Актовий запис про народження дитини був зроблений 22.04.2008 року, батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], зареєстрована громадянкою України, що підтверджується довідкою Надзвичайного і Повноважного Послу України в [PERSON] №61218/19-532/2-21 від 26.05.2008 року. На сьогоднішній день позивачка та її донька зареєстровані за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою №Р1-320/щ/185-16.0240 від 15.03.2016 року. Фактично позивачка разом із донькою проживають у [PERSON], де [PERSON] винаймає будинок, що підтверджується договором про оренду житла від 01.12.2014 року. [PERSON] офіційно працевлаштована та отримує гідну винагороду за кваліфіковану працю, що дає їй змогу забезпечити доньці гідні умови життя. Вона та її донька мають поліси медичного страхування затвердженого зразка [PERSON], що підтверджується копіями з перекладом, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до довідки від 12.02.2016 року, за підписом класного керівника та директора школи, [PERSON] Маряна є ученицею другого класу та у шкільному житті вона представлена виключно з боку матері, а її батька ніколи не бачили та не спілкувалися з ним. [PERSON] з 2009 року тривалий час з дитиною не спілкується, не дбає про її розвиток, не цікавиться її життям, здоровям, успіхами, не проявляє цікавості до стану здоровя доньки. [PERSON] знаходиться на утриманні позивачки. Відповідно до\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно\~ст. 33 Конституції України\~кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україні. Відповідно до\~ст. 313 Цивільного кодексу України\~фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктами 3, 4, постанови КМ України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»\~передбачено, що: Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одною з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтями\~7,\~155 СК України\~встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України\~та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved