Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, що відкрилася після [PERSON] , який помер [INFO] , посвідчену державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Мороз Л.В., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді ј частки квартири [ADDRESS] . Через деякий час її мати відповідачка у справі, запропонувала їй відмовитись від своєї частки та переоформити всю спадщину на себе, а згодом обіцяла, що складе заповіт, яким заповість їм із братом зазначену квартиру у рівних частках, на що вона погодилась вважаючи, що у будь-який час може скасувати заяву та отримати спадщину. Позивачка просить суд визнати недійсною її заяву про відмову від спадщин, що відкрилася після смерті батька з тих підстав, що на момент вчинення вказаного правочину, вона помилялась щодо правових наслідків правочину, оскільки фактично не мала наміру відмовлятися від своєї частки у спадщині. В судове засідання позивачка не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій позов підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзиви на позов не подали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заяву позивачки, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи і вирішення справи на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON] . Згідно фотокопії спадкової справи № 55/2017, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що 21.02.2017 року [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини (а.с.32-37). Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. З системного аналізу наведеної норми випливає, що заява про відмову від спадщини є одностороннім правочином. Ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів , у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність доказів, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, таким обставинами є : вік позивача, його стан здоровя, потреба у зв`язку із цим у догляді , сторонній допомозі: наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження позивачем проживати у спірному будинку після смерті дружини і відмови від спадщини. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання правочину, суд визначає не тільки за фактом прочитання тесту оспороюваного правочину та роз`яснення нотаріусом його змісту , а й за такими обставинами як вік позивача, стан його здоров`я, наявність у нього іншого житла. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015р. №6-202цс15; від 02 грудня 2015р. №6-2087цс15; від 16 березня 2016р. №6-93цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для усіх судів України. Судом установлено, що позивачка на момент підписання заяви не мала наміру відмовлятися від спадщини, продовжила проживати у спірній квартирі, не має іншого житла. Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча нотаріус і виконав приписи Закону України «Про нотаріат», і роз`яснив наслідки вчинення правочину, разом з тим, не переконався, що у момент вчинення правочину [PERSON] правильно сприйняла фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у момент вчинення правочину [PERSON] неправильного сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення, а тому позов підлягає задоволенню, і заяву [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , посвідчену державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Мороз Л.В., слід визнати недійсною.

Outcome: approved