Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05 березня 2011 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду №185/1836/13-ц від 29 квітня 2013 року, яке набрало чинності 10 травня 2013 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після розлучення та по теперішній час проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується доданою до позову довідкою про склад сім'ї. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, що підтверджується довідкою сімейного лікаря Амбулаторії ЗПСМ №5 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради [PERSON], довідкою звідуючої ДНЗ №65 «Голубі доріжки» Павлоградської міської ради Дніпропетровської області. 18 березня 2013 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено рішення по справі № 185/1835/13-ц, згідно з яким, [PERSON], [INFO], повинен сплачувати на користь позивачки на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 18 лютого 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. З часу розірвання шлюбу відповідач матеріальної допомоги на утримання та розвиток своєї дитини, визначеної у судовому порядку, у повному та належному обсязі не надає, що підтверджується копіями розрахунків заборгованості по аліментах державного виконавця відділу ДВС Покровського районного управління юстиції. Станом на 31.12.2015 року загальна сума заборгованості складає 9322,44 грн. (дев'ять тисяч триста двадцять дві гривні 44 коп.). Позивачка матеріально утримує та належним чином піклуюсь про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, [PERSON] участі у догляді за дитиною не бере, вихованням не займається, з сином не спілкується, розвитком та станом здоров'я не цікавиться. З самого розлучення дитина постійно проживає з позивачкою, за свого батька визнає її цивільного чоловіка [PERSON], [INFO]. Відповідач жодного разу після розлучення не бачив сина, жодного разу за три роки навіть не привітав свою дитину з днем народження. Ніяких перешкод для спілкування відповідача з сином позивачка не чинила. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці, як матері, у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач категорично відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення, що суперечить ст. 33 Конституції України. Водночас, її син часто хворіє застудними захворюваннями, внаслідок чого потребує домашнього догляду, що підтверджується висновком ЛКК Красноармійського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 28.08.2014 №080-1/0, довідкою Амбулаторії №5 КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради від 26.08.2015 №177, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за межі України, вочевидь, сприятиме розширенню світогляду дитини та добре означиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Два роки поспіль, а саме влітку 2013 та 2014 року, вона з сином виїздила для відпочинку та оздоровлення до м.Феодосія Автономної Республіки Крим, що значно покращувало стан його здоров'я та сприяло розширенню його світогляду, його фізичному та духовному розвитку. Влітку ж 2015 року позивачка також мала можливість та бажання оздоровити сина у м. Феодосія, але [PERSON] не надав відповідного дозволу. 22 травня 2015 року, нею, на адресу фактичного проживання відповідача, було направлено цінного листа з описом вкладення з проханням до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], для оздоровлення. Але лист повернувся на її адресу з причини закінчення терміну зберігання. Адресат листа з її проханням не отримав, так як на той час вкотре був на заробітках за межами України, а саме у Польщі. Але згодом, він сам вийшов з нею на зв'язок. Під час спілкування вона йому розповіла про стан здоров'я сина та прохала надати відповідний дозвіл з метою оздоровлення. [PERSON] повідомив її, що не надасть, та й не збирався надавати такого дозволу. Позивачка пояснювала йому, що [PERSON] має певні проблеми із здоров'ям та вона хоче оздоровити його на березі Чорного моря, але не зважаючи на це, її колишній чоловік, категорично й безпідставно так і не надав згоди. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не навів. Позивачка впевнена, що він робить це навмисно, не враховуючи потреби, права та законні інтереси дитини. 16 червня 2016 року, позивачкою, на адресу фактичного проживання відповідача, було направлено цінного листа з описом вкладення та листа з повідомленням з проханням до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення. Але листи з її проханням було проігноровано. Вважає, що така позиція батька [PERSON], шкодить інтересам дитини та заважає його всебічному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, водночас зовсім не виконуючи своїх батьківських обов'язків. В цьому році позивачка також має можливість і бажання оздоровити дитину за межами України: відпочити з сім'єю та сином на березі Чорного моря, відвідати культурні та історичні пам'ятки Кримського півострова і відвідати своїх гарних знайомих та родичів її цивільного чоловіка, які проживають на тимчасово окупованій території України. На даний момент вона проживає з цивільним чоловіком - [PERSON], [INFO], та має від нього дитину - [PERSON], [INFO]. Цього літа вони планують виїхати для відпочинку та оздоровлення на тимчасово окуповану територію України до м. Феодосія на 21 день з 1 серпня 2016 року по 21 серпня 2016 року. З огляду на те, що вони будуть подорожувати Кримським півостором на власному авто, і також зважаючи на малий вік та стан здоров'я дітей на момент подорожі, дата поїздки може змінитись на тиждень або два пізніше запланованої, тому просить надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України (на тимчасово окуповану територію України) з метою відпочинку та здоровлення з обов'язковим поверненням на територію України з 01.08.2016 року до 15.09.2016 року у супроводі матері [PERSON], [INFO], або уповноваженої нею особи без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO]. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, багато її близьких родичів виїхало до Російської Федерації. Так, зокрема, її рідна сестра, [PERSON], [INFO], уродженка с.Новоолександрівка Красноармійського району Донецької області, Україна, з чоловіком та її хрещеним племінником; двоюрідний брат зі своєю сім'єю по лінії матері та двоюрідна сестра з сім'єю по лінії батька, з якими вони постійно спілкуються та планують відвідати їх у наступному році. Тому виникає необхідність тимчасового виїзду мого сина за межі України до Російської Федерації без згоди та супроводу батька. Також вона має намір у подальшому майбутньому виїздити з сином та сім'єю для відпочинку та оздоровлення за межі України до інших країн, що сприятиме всебічному розвитку та розширенню світогляду дитини. Тому вважає доцільним, з огляду на те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, в черговий раз не надає згоди на виїзд сина за межі України, надати дозвіл малолітньому [PERSON] на тимчасові виїзди за межі України (до країн ближнього та дальнього зарубіжжя) з метою відпочинку та оздоровлення з обов'язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON], [INFO], або уповноваженої нею особи без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття. У 2004-2008 роках позивачка жила та навчалася у м. Донецьк в Донецькому державному університеті управління. У травні 2016 року її однокурсниця з цього університету - [PERSON], [INFO], з якою в них склалися гарні дружні відносини, стала хрещеною матір'ю моєї новонародженої доньки від цивільного чоловіка - [PERSON], [INFO] Зараз вона проживає зі своєю сімє'ю на неконтрольованій території України у межах Донецької області, а саме с.Олексіївське Амросіївського району Донецької області, куди вони збираються поїхати в жовтні 2016 року на п'ятиріччя сина її куми. Також на території проведення АТО у межах Донецької області проживає її рідна тітка по лінії її батька, з якою вони теж добре спілкуються та хочуть відвідувати її. У зв'язку проведенням на території Донецької та Луганської областей антитерористичної операції, стало неможливим вільне спілкування та відвідування її та її сина близьких та рідних, які проживають на території Донецької області, та виникла необхідність тимчасово виїжджати в район проведення АТО у межах Донецької області, тому вважає за потрібне та просить надати дозвіл її синові на багаторазові тимчасові виїзди в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області. У добровільному порядку згоди між позивачкою та відповідачем не досягнуто, у зв'язку з чим, вона вимушена звернутися до суду за захистом прав і законних інтересів її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивачки [PERSON], яка надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача, який вдруге не з'явився в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді був повідомлений належним чином. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради в судове засідання не з'явивсь, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. При розгляді даної справи просить захистити права та інтереси малолітнього [PERSON], [INFO]. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05 березня 2011 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду №185/1836/13-ц від 29 квітня 2013 року, яке набрало чинності 10 травня 2013 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після розлучення та по теперішній час проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується доданою до позову довідкою про склад сім'ї. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Відповідач жодного разу після розлучення не бачив сина, жодного разу за три роки навіть не привітав свою дитину з днем народження. Ніяких перешкод для спілкування відповідача з сином позивачка не чинила. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці, як матері, у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач категорично відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення, що суперечить ст. 33 Конституції України. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 р. виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 276 січня 1995 року із подальшими змінами, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України. Пунктом 2.2 Правил, передбачено, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доводами позивачки, викладених в позовній заяві суд погодитись не може, оскільки вони є безпідставними, недоведеними, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як випливає з пункту 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 6 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Суд дає критичну оцінку доводам позивачки щодо відмови відповідача у наданні дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що до дати звернення до суду вона зверталась до нотаріуса з проханням оформити дозвіл на виїзд сина [PERSON] до АР Крим і що відповідач відмовився від пропозиції щодо явки до нотаріуса для підписання заяви. Позивачкою додані лише докази звернення до відповідача з метою вирішення спірного питання, але не додано доказів його відмови в наданні цього дозволу. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, тобто органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном не більше як на три роки. Відповідно до п.1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і виїзд в Україну. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ можу бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, оскільки позивач та відповідач у шлюбі не перебувають, оформлення проїзного документа дитини може бути здійснено на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина (справжність підпису якого засвідчено нотаріально), а на підставі рішення суду - лише коли інший з батьків заперечує проти цього, на підтвердження чого повинно бути надано відповідні докази. Зі змісту позовної заяви вбачається, що про оформлення проїзного документу дитини позивач по справі у компетентні органи не зверталась, а відтак і відмови в оформленні такого не отримувала. Разом з тим, позивачем в силу ст. 57 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів про її дійсні наміри щодо необмежених кількістю поїздок до Російської Федерації, Єгипту, країн Європи, країн Азії, на тимчасово окуповану територію України до досягнення дитиною повноліття. Позивачем не надано доказів про звернення до відповідача з пропозицією надання згоди на виїзд дитини за межі України та відмову у дачі такої згоди, та що Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не передбачено надання дозволу на багаторазове вивезення дитини за кордон, тим більше без зазначення країни, мети поїздки та терміну перебування. Позивачем також не доведено, що відповідач відмовився надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини та що така зверталася за отриманням проїзного документа до відповідних органів. Достатніх даних для висновку, що дозвіл на виїзд без зазначення країни прямування, а лише до Російської Федерації, Єгипту, країн Європи, країн Азії, на тимчасово окуповану територію України, відповідного часового проміжку перебування на вказаній території, сприятиме забезпеченню інтересів дитини, створенню їй належних умов для відпочинку, оздоровлення, на що посилається позивачка в позовній заяві, немає. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів. Враховуючи те, що позивачкою не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за межі країни та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначено країну, в яку дозволяється виїзд дитини і конкретний часовий проміжок перебування на території цієї країни, то відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON]. Крім того, суд вважає, враховуючи обстановку, яка склалася в Автономній республіці Крим, на території Днецької області внаслідок їх окупації, виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим та тимчасово окупованої території Донецької області сина [PERSON] в даний час може бути небезпечним для нього. Також, суд вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її кругозору не передбачає необхідність такого виїзду саме за межами України. За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки.

Outcome: dismissed