Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що, від зареєстрованого шлюбу з відповідачем, вони мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, обовязок батька по утриманню дитини не виконує, через що вона змушена звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття дитини. Водночас, просить суд стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 300,00 грн. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за її відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд провести розгляд справи без його участі, та зазначив, що, позовні вимоги позивача визнає у повному обсязі та, не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що, згідно свідоцтва про народження, виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, сторони мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO]. Згідно довідки про склад сім'ї, наданої 17.09.2015р. ТОВ «Толока», малолітня [PERSON], [INFO], мешкає разом із матір'ю позивачкою [PERSON] за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Ціолковського, 272-6. На момент розгляду справи домовленості між батьками дитини щодо її утримання - не досягнуто. Доказів щодо стягнень з відповідача аліментів на утримання інших дітей, непрацездатної дружини, батьків матеріали справи не містять. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісяця. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, та, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мають місце обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки, суд, з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України, дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем витрат на правову допомогу - суд дійшов наступного висновку. Згідно роз'яснень, наданих у п.48 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р., підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару. Разом з цим, як вбачається з квитанції, наданої позивачем, вказана квитанція не містить відповідних реквізитів, передбачених Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, та, як наслідок, є неналежним доказом для обгрунтування позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 300,00 грн. Вказана обставина, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених позивачем витрат на правову допомогу. Крім того, приймаючи до уваги, що, позивач звільнена від сплати судового збору, суд, відповідно до вимог, встановлених ст.88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути судові витрати на користь держави з відповідача, у розмірі, встановленому ст.4 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р. На підставі викладеного, з урахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України,

Outcome: partial