Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до Великомихайлівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Мотивуючи заявлені вимоги тим, що їй, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Ілліча, 25, смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 02 вересня 1989 року її син [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON]. Після реєстрацію шлюбу 28 серпня 1990 року у її домі була зареєстрована відповідачка [PERSON] У березні місяці 2013 року відповідачка покинула сімю і переїхала на інше постійне місце проживання. Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 січня 2014 року шлюб між її сином [PERSON] і відповідачкою [PERSON] було розірвано. 04 січня 2013 року у її домі крім відповідачки [PERSON] була зареєстрована її онучка [PERSON], [INFO], яка після реєстрації в указаному домі не проживає. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області від 03 вересня 2014 року № 1659 [PERSON] за адресою: смт. Велика Михайлівка, вул. Ілліча 25, Одеської області з не проживає. Отримання такого рішення необхідно для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про день та час судового засідання був повідомлений належним чином. Вислухавши учасників процесу і дослідивши надані сторонами докази судом, доглянувши матеріали справи, встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що власником будинку № 25 по вул. Ілліча в смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області був син позивача [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 14.07.1989 року між [PERSON] та [PERSON]. Договір посвідчений державним нотаріусом Великомихайлівської нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 246, право власності зареєстровано у Котовському міжміському бюро технічної інвентаризації Одеської області 26.07.1989 року в реєстровій книзі: 7, номер запису: 1378. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 14.01.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-37, вбачається, що дарувальник [PERSON] передав, а обдарована [PERSON] безоплатно прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами № 25 по вул. Ілліча в смт. Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області, право власності на нерухоме майно, якої зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.01.2014 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна:26669451216, номер запису про право власності: 4248279. У грудні 2014 року відповідачка [PERSON] звернулася до Великомихайлівського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку від 14.01.2014 року недійсним, визнання його обєктом права загальної спільної власності подружжя. Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року в задоволенні позову відповідачці [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Великомихайлівської дернотконтори, реєстраційної служби Великомихайлівського МУЮ в Одеській області про визнання договору дарування житлового будинку від 14.01.2014 року недійсним, визнання його обєктом права загальної спільної власності подружжя відмовлено. Рішення набрало законної сили 12 травня 2015 року. Відповідачі в указаному житловому будинку не проживають більше одного року. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно до ст. 317 Цивільного Кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права. Аналогічна норма закріплена в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї , інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного суд, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved