Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилаються на те, що 07 квітня 1990 року уклала шлюб з [PERSON], з яким прожила до 30 серпня 1994 року, після чого розлучилася з відповідачем. Під час проживання у шлюбі, [PERSON] вступив до Житлово-будівельного кооперативу № 70 та отримав ордер № 152 від 12 листопада 1991 року на надання двокімнатної квартири №31, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,10 кв. м., в тому числі житловою площею 27,30 кв. м., розташованої за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 287 «З». Стверджує, що після виділення даної квартири, спільно сплачували пайові внески. В 1991 році пайовий внесок за квартиру повністю був сплачений в сумі 33515 карбованців. У зв'язку з цим [PERSON], як член Житлово-будівельного кооперативу № 70, на підставі ст. 15 Закону України «Про власність» набув права власності на дану квартиру. Оскільки пайові внески здійснювались за їх спільні кошти, так як перебували у шлюбі, згідно із ст. 60, ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, вважає, що має право на 1/2 даної квартири. 17 вересня 2014 року [PERSON] помер та після його смерті за місцем реєстрації, постійного проживання та перебування відкрилася спадщина, до якої входить квартира №31 (тридцять один), яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,10 кв. м., в тому числі житловою площею 27,30 кв. м., розташованої за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 287 «З». Так, як за життя [PERSON] не склав заповіт, тому спадкування здійснювалось в порядку черговості за Законом. Єдиною спадкоємицею першої черги спадкування після смерті [PERSON] є спільна донька [PERSON]. Додає, що разом з донькою звернулись до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори. Проте, спадкову справу завели тільки на їх з [PERSON] доньку [PERSON] Проте, доньці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька на спадкове нерухоме майно, у зв'язку з тим, що не були надані правовстановлюючі документи на дану квартиру. Так, як [PERSON] за життя не отримав свідоцтва про право власності на дану квартиру та не зареєстрував своє право згідно вимог законодавства. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 липня 2015 року по справі № 725/2203/15-ц, за донькою [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку спірної квартири. З огляду на все вище зазначене, просить суд визнати за нею права власності на іншу 1/2 частку квартири №31, розташованої за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 287 «З», набутої за період перебування у зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку спірної квартири. В судове засідання представник ЧРМ не зявилася, від неї до суду надійшла заява в якій він просить розглянути позов за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачкою [PERSON] , оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що вказану цивільну справу можливо розглянути за відсутності представника ЧМР та ухвалити рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного: Дані правовідносини у системному зв'язку\~\~регулюються: - за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України); -ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; -ч. 1 ст. 355 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).; - ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; - 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності; -ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця; - ст. 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено , що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом досліджено матеріали справи, а саме : -Ордер від 12.11.1991 року , виданий [PERSON] та [PERSON]Є./а.с. 5/; -Свідоцтво про розірвання 30.08.1994 року шюбу між [PERSON] та [PERSON] /а.с.6/; -Свідоцтво про смерть [PERSON] /а.с.8/; -Технічний паспорт на спірну квартиру /а.с.12-13/; - Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2015 року /а.с. 14-16/. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приймаючи визнання позову відповідачкою та те, що відповідним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2015 року ( яке набрало законної сили) встановлені фактичні відносини між сторонами , суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved