Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом та просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дитини [PERSON], [INFO]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що «07» серпня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] Гвардійською сільською радою Сімферопольського району АР Крим було укладено шлюб. Під час шлюбу [INFO] у подружжя народилась дитина, [PERSON]. Позивач вказує, що у зв'язку з тим, що сімейні стосунки у сторін не склались, у 2008 році Шеченківським районним судом м. Києва даний шлюб було розірвано, про що 26.10.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 749 від 26.10.2010. Зазначає, що задовго до розірвання шлюбу з відповідачем, фактично з народження дитини, позивачка самостійно здійснює піклування за їх дочкою [PERSON], забезпечує її матеріально. Підтвердженням даної обставини є рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2008 у справі № 2-7797/2008 про стягнення на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліментів в розмірі 28,5% від всього доходу [PERSON], починаючи з 04 березня 2008 р. до досягнення дитиною повноліття. Також позивач зазначила, що в 2011 [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів до 10 %,, що на думку позивача, вказує на відношення батька до дитини. Як вказано в позовній заяві, дочка позивачки навчається в загальноосвітній санаторній школі інтернаті № 19, оскільки у дитини є проблеми зі здоров'ям. Весь догляд та виховання здійснює позивачка самостійно, відвідує батьківські збори в середній школі, самостійно сплачує додаткові заняття з англійської мови, приймає активну участь у всіх заходах, пов'язаних з навчанням та розвитком дитини, в разі хвороби дитини, позивачка самостійно звертається до лікаря - педіатра з дочкою та знаходиться з дитиною на лікарняному листку. Вказала, що з моменту розірвання шлюбу і до даного часу, відповідач жодного разу не навідував дочку за адресою, де вона проживає з мамою. З дочкою він фактично не спілкується, матеріальну допомогу на утримання дитини та її виховання в добровільному порядку не надавав. Почав надавати лише у вигляді аліментів і то після звернення до суду про стягнення аліментів, розмір яких зменшив у судовому порядку. Ні життям, ні станом здоров'я дитини, потребами дитини, її благополуччям відповідач практично з моменту народження дитини не цікавився, хоча позивачка перешкод цьому не чинила. Позивач зазначає, дитина жодної як матеріальної так і моральної підтримки з боку батька не отримує, фактично стосунків між ними не існує, не дивлячись на те, що жодних перешкод цьому не має. Відповідач приймає участь у житті дитини формально, періодично сплачуючи аліменти на свій розсуд. Представником Органу опіки та піклування Подільської РДА у м. Києві надано суду висновок №106-7402 від 23.11.2016 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. 10 жовтня 2016 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 13.12.2016 позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав та просив суд відмовити у задоволенні позову, посилався на необґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні відповідач пояснив, що дочку не бачив останні 6 років, не сплачував аліменти, тому що хворів, крім того, відповідач вказав, що не знає де проживає його донька, а також де вона навчається. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала в повному обсязі. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо) , що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що 07 серпня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] Гвардійською сільською радою Сімферопольського району АР Крим було укладено шлюб. Під час шлюбу [INFO] у подружжя народилась дитина, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 17 січня 2006 року (а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що у 2008 році Шеченківським районним судом м. Києва шлюб між сторонами було розірвано, про що 26.10.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 749 від 26.10.2010. Як вбачається, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2008 у справі № 2-7797/2008 про стягнення на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліментів, з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 28,5% від всього доходу [PERSON] починаючи з 04 березня 2008 року до досягнення дитиною повноліття. У 2011 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів до 10 %. Згідно пояснень позивачки, з моменту розірвання шлюбу і до даного часу, відповідач жодного разу не навідував дочку за адресою, де вона проживає з мамою. З дочкою він фактично не спілкується, матеріальну допомогу на утримання дитини та її виховання в добровільному порядку не надавав. Почав надавати лише у вигляді аліментів і то після звернення до суду про стягнення аліментів, розмір яких зменшив у судовому порядку. Згідно висновку Органу опіки та піклування Подільської РДА у м. Києві №106-7402 від 23.11.2016 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], відповідач тривалий час не спілкувався із донькою, не цікавився її життям та здоров`ям. Виключно мати дитини створила належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. Відтак, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що відповідач самоусунувся від виховання власної доньки. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з того, що обставини визначенні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України судом встановлені, та позивачем належним чином доведені і відповідачем не спростовані. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 551,20 грн. у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved