Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася до відповідача з позовом, в якому на підставі ст.ст. 60, 70, 72 СК України, ст. ст. 257, 368, 372 ЦК України просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок [ADDRESS] з господарськими приміщеннями, вбудованим магазином, та визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, виходячи з принципу рівності часток. Посилалась на обставини придбання нерухомості з відповідачем під час зареєстрованого шлюбу. Просила обчислювати початок строку звернення до суду з 30 вересня 2017 року, оскільки сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, зазначивши, що сторони під час шлюбу придбали нерухомість по [ADDRESS] , знесли старий будинок та на його місці звели новий, добудувавши гаражі та нежитлове приміщення, призначене під магазин. Разом утримували будинок, виховували дітей. Після розірвання шлюбу 5 вересня 2013 року сторони продовжували проживати однією сімєю, відповідачка досі зареєстрована за вказаною адресою. Право на звернення до суду виникло 30 вересня 2017 року, коли відповідач вигнав позивачку, з цього часу позивачка дізналась про порушене право, а тому строк давності звернення до суду не пропущений. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був належним чином повідомлений, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Судом ухвалено про заочний розгляд, проти якого не заперечували позивачка та її представник. Заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Рішенням Сарненського районного суду від 5 вересня 2013 року у справі №572/3649/13 шлюб між сторонами, який зареєстровано 28 жовтня 1995 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис №197, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 16 вересня 2013 року. Згідно копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 вересня 2000 року [PERSON] купив житловий будинок по [ADDRESS] . Право приватної власності [PERSON] на нерухоме майно зареєстроване 6 жовтня 2000 року за реєстраційним номером 800. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] [PERSON] 22 лютого 2011 року змінив своє прізвище на « [PERSON] ». Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок з вбудованим магазином по [ADDRESS] виготовлено 29 жовтня 2012 року на ім`я [PERSON] . Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 74 ЦК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Початок перебігу строку позовної давності починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. (Стаття 72 СК України). З показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сторони проживали разом у спірному будинку, після розірвання шлюбу вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались будівництвом до вересня 2017 року. Обставини спільного проживання подружжя підтверджуються письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд вважає недостатніми представлені стороною докази в обґрунтування заявлених вимог, показання свідків неповно відображають обставини збереження сторонами сім`ї після розірвання шлюбу, суд не знаходить підтвердження таких обставин в тій мірі, яка є необхідною для переконання про спільність побуту сторін. При цьому додаткових допустимих фактичних обставин про наявність взаємних прав та обов`язків (ведення спільного господарства, сімейного бюджету, оплати житлово-комунальних послуг, придбання майна, тощо) позивачка суду не навела. З метою реалізації позивачкою процесуальних прав у відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України їй роз`яснювалось право надати допустимі та достатні докази в обґрунтування проживання однією сім`ю після розірвання шлюбу, однак в судове засідання 2 лютого 2021 року ні позивачка [PERSON] ні її представник [PERSON] не з`явились, про час засідання були повідомлені, про поважність причин неявки не заявили, а тому суд на підставі п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу у відсутність сторони, яка не з`явилась. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оскільки позивачка [PERSON] не довела обставин, що вона дізналась про порушене право 30 вересня 2017 року, вказані обставини є визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, спеціальний закон не містить вимоги про обов`язковість заяви відповідача у спорі про застосування позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст. ст. 3, 72, 74, Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed