Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати, що будинковолодіння [ADDRESS] належить їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 1/2 частку будинковолодіння [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0551 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої по [ADDRESS] стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з відповідачем познайомилася у квітні 1997 року. 20 липня 1997 року відбулося їхнє весілля. Саме з цього часу почала існувати їхня сім'я. Проживати стали в [ADDRESS], яку винаймали. Не дивлячись на те, що шлюб між ними не було зареєстровано, вони спільно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Їхні доходи складались із заробітку [PERSON], який офіційно не працював, а займався торговельною діяльність неофіційно та її заробітку від зайняття торговельною діяльністю. [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. У зв'язку з цим вони вирішили квартиру, в якій проживали, придбати у власність. 08.09.1999 року [PERSON] оформив договір купівлі - продажу цієї квартири на своєї ім'я. Продаж квартири було вчинено за 4800 грн. Квартира складалась з однієї кімнати, кухні, коридору, кладової та ванни. Відразу спільними зусиллями зробили у квартирі косметичний ремонт. У цій квартирі були зареєстровані відповідач та їхня донька, дати згоду на її реєстрацію [PERSON] відмовився. 10.02.2002 року вона з [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Жмеринського міського управління юстиції Вінницької області. [INFO] у них народилася друга дочка [PERSON]. До 2011 року їхня сім'я, яка складалася з трьох чоловік, проживали у даній квартирі. Але, так як вони очікували на другу дитину то вирішили покращити свої житлові умови, придбавши будинок. Вона займалася підшукуванням будинку. Випадково в газеті натрапила на оголошення про продаж будинку, який підходив їхній сім'ї. Власниця будинку повідомила її, що продає будинок за 30 тис. доларів США, що станом на 2011 рік становило 239700 грн. Таких коштів у них не булою Тоді вони вирішили запропонувати власниці будинку розрахуватись квартирою, яка належала відповідачу та у якій вони проживали, а різницю сплатити коштами. Власниця будинку [PERSON] на таку пропозицію погодилась. Кошти на будинок в сумі 14 тис. доларів США дали позивачці її батьки, аби вона також мала право власності на частину будинку, так як уже на той час їхня сім'я існувала формально, відповідач постійно вчиняв сварки, зловживав спиртними напоями, постійно принижував її говорив, що вона тут ніхто і її тут нічого не має. Ще 1 тис. доларів США вони заплатили [PERSON] зі спільних заощаджень. 31.10.2011 року шляхом оформлення договору міни, ним були придбано житловий будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,0551 га. Вказаний будинок складається з коридору, кухні, чотирьох кімнат, санвузла та котельні. Право власності на вказане будинковолодіння було зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.11.2011 року. Станом на дату оформлення довідки, а саме на 18.11.2016 року заборона відчуження об'єкту нерухомого майна - відсутня. Так як квартира, яка була предметом договору міни, належала на праві власності [PERSON], то вони вирішили що і договір міни будуть оформляти на нього. Проте, вказаний договір укладався виключно в інтересах сім'ї. [PERSON] визнавав за нею право власності на 1/2 будинковолодіння, так як знав, що другу частину грошей на його придбання, дали їй її батьки. Саме цими грошима - 14 тим. доларів США вона розрахувалася з [PERSON] в приміщенні банку «Райффайзен Банк Аваль» у м. Жмеринка, в день укладення договору міни. Вказаний факт підтверджується розпискою [PERSON] на її ім'я. Таким чином, спірне будинковолодіння було придбане за їхні спільні кошти в період шлюбу і є їхньою спільною сумісною власністю. Так як подружнє життя не склалося, заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області їх шлюб було розірвано. Діти залишилися проживати з нею. Вона сподівалась, що майно набуте ними під час спільного проживання вони розділять за взаємною згодою, проте відповідач не бажає визнавати її права на частину спірного будинку, що змусило її звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що проживала в однокімнатній квартирі з [PERSON] та дочкою [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яку спочатку винаймали, а згодом купили та оформили на [PERSON] дана квартира була придбана у 1997 році під час перебування у цивільному шлюбі. Коли завагітніла вдруге вирішили збільшити житлову площу. Знайшла оголошення про продаж будинку по вул. [ADDRESS] за 30 тис. доларів США. Будинок їй та чоловіку дуже сподобався, але у них не було таких коштів. [PERSON] погодилась на їхню пропозицію обміну будинку на квартиру з доплатою у 14 тис. доларів. Кошти у сумі 10 тис. доларів США їй дали батьки, а 4 тис. доларів США позичила сестра [PERSON] Гроші вона передавала в присутності [PERSON] в приміщенні банку. Договір міни укладався від імені [PERSON] в її присутності. З метою заощадити на податках та послугах нотаріуса в договорі міни не зазначалась доплата за будинок. В будинку провели внутрішні роботи, а саме: зробили санвузол, замінили вікна, у двох кімнатах провели косметичний ремонт. Просила позов задовольнити. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Пояснили, що набуття права спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок відбулося не за рахунок коштів, які належали відповідачу особисто, а за рахунок обміну складеного для співмірності майна належного позивачу та відповідачу на майно яке належало [PERSON] без доплати коштами. Тобто, у 2011 році будинок в [ADDRESS], перейшов у спільну сумісну власність внаслідок обміну майна позивача - 14 тисяч доларів США та майна відповідача - квартири. Відповідач [PERSON], явка якого в судове засідання була визнана обов'язковою, в судове засідання не з'явився. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. Пояснили, що відповідно до договору міни [PERSON] обміняв свою квартиру на будинок [PERSON] У договорі міни не зазначено доплати при обміні, тому вважають що придбаний будинок належить особисто [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона подала оголошення про продаж свого будинку по вул. [ADDRESS] Вінницької області за ціною 32 тис. доларів США. Вперше до неї прийшла [PERSON] з подругою подивитися на будинок, вдруге прийшов чоловік [PERSON] - [PERSON], а потім батько позивачки. [PERSON] запропонувала їй обміняти будинок на квартиру з доплатою. Спочатку вона не погодилася, але потім оглянувши квартиру на порадившись з дочкою, вирішила погодитись. Умови в квартирі були хороші, було видно що проживає сім'я з дітьми, на підлозі були дитячі іграшки. Домовились між собою обміняти будинок на квартиру з доплатою у 14 тис. доларів. В нотаріальній конторі було оформлено договір міни за яким обміняла будинок на квартиру. В договорі не зазначили доплату з метою заощадити на податках та послугах нотаріуса. Доплату у 14 тис. доларів вона отримала від [PERSON] в присутності [PERSON] та сусідки [PERSON] біля банку, де і написали розписки. Свідок [PERSON] зазначила, що є рідною матір'ю [PERSON] Суду пояснила, що її дочка жила з [PERSON] спочатку у цивільному шлюбі. У них було весілля, яке було проведено за її кошти. Жили у м. Жмеринці по вулиці Леніна в однокімнатній квартирі, яку спочатку винаймали, а потім купили та зробили ремонт. Згодом, уже після народження дочки [PERSON] офіційно одружилися. Коли дочка завагітніла вдруге вирішили купити іншу квартиру чи будинок. Дочка разом з чоловіком [PERSON] приїхали до неї та розповіли, що знайшли будинок за 30 тис. доларів США, який їм дуже сподобався, але коштів у них таких не було, тому вони домовилися з власницею будинку про обмін її будинку на їхню квартиру з доплатою у 14 тис. доларів. У неї було 10 тис. доларів які вона дала своїй дочці для купівлі будинку, а ще 4 тис. доларів США позичила у своєї молодшої дочки [PERSON], загалом передала своїй дочці [PERSON] 14 тис. доларів США для купівлі будинку, щоб остання мала своє житло, так як у квартирі зареєстрована не була. Також зазначила, що їй відомо про заповіт [PERSON] який він склав на користь брата, сестри та матері. Свідок [PERSON] зазначив, що є рідним батьком [PERSON] Суду пояснив, що позивачка - дочка [PERSON] запросила його оглянути будинок, який вона хотіла купити. Власниця будинку продавала його за 30 тис. доларів США. Таких грошей у дочки не було. Дочка домовилася з власницею про обмін будинку на квартиру з доплатою. У нього з дружиною було 10 тис. доларів США та ще 5 тис. доларів США позичили у молодшої доньки [PERSON]. Коли дочка [PERSON] приїхала до них, вони їй передали 15 тис. доларів США , розписка про передачу грошей не писали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що їй відомо про те, що [PERSON] яку вона знає з дитинства, продавала свій будинок. Вона працює у «Райффайзен Банк Аваль». Коли їй подзвонила [PERSON], щоб вона засвідчила своїм підписом факт передачі їй кошті, вона погодилася. В обідню перерву до банку підійшли [PERSON] з дочкою [PERSON] та [PERSON] з чоловіком [PERSON] [PERSON] передала гроші [PERSON], зі слів останньої в сумі 14 тис. доларів США. Своїм підписом у розписці вона засвідчила факт передачі коштів. Свідок [PERSON] зазначила, що є донькою [PERSON] та [PERSON] Пояснила, що вона разом з батьками проживали в однокімнатній квартирі. Коли мама завагітніла вдруге батьки вирішили купити будинок. Вона з мамою ходила дивитися на будинки,які продавались. Знайшли будинок, який їх влаштовував. Батько також погодився, але коштів у них таких не було, тому мама домовилася з власницею про обмін будинку на квартиру з доплатою. Їй відомо, що кошти на придбання будинку їм дала бабушка та мамина сестра. У будинку були кращі умови проживання, у неї та батьків були свої окремі кімнати, коли молодша сестра підросла у неї також була своя окрема кімната. Спочатку санвузла у будинку не було, але коли почали в будинку робити ремонт то і зробили санвузол. Мама працювала раніше і зараз працює у магазині. Матеріально її утримує мама. Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити враховуючи таке. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10 лютого 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Жмеринського міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 15, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.13) Мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження яких записаний та є батьком відповідач по справі [PERSON] (а.с.11,12). Згідно копії договору купівлі - продажу від 08.09.1999 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру під номером [ADDRESS] в будинку під номером другим (а.с.31). Згідно копії договору міни від 31.10.2011 року [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй житловий будинок з прибудовами і земельну ділянку що в [ADDRESS], а [PERSON] взамін також передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.33-34), що також підтверджують матеріали інвентаризаційної справи №3486. Згідно оригіналу розписки від 31.10.2011 року [PERSON] надала розписку [PERSON] про те, що отримала від останньої кошти в сумі 14 тисяч доларів США, як компенсацію частини вартості житлового будинку, що розташований за адресою по [ADDRESS], що обмінюється згідно договору міни на квартиру із [PERSON] (а.с.68). Згідно копії заочного рішення Жмеринського міськрайонного судут Вінницької області від 04.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.14). Згідно копії Звіту про оцінку квартири [ADDRESS], проведеного ФОП [PERSON], ринкова вартість даної квартири станом на 31.10.2011 року складає 119 848 грн. (а.с.16-17). Згідно копії Звіту про незалежну оцінку будинковолодіння, проведеного ПП «Поділля - Експерт», що належить [PERSON], який розташований в [ADDRESS], ринкова вартість даного будинку становить 29927 доларів США, або 238730 грн. (а.с.18-19). Згідно копії Висновку №01-27/10-Н про експертну грошову оцінку земельної ділянки, проведеного ПП «Поділля - Експерт», що належить [PERSON], для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0551га розташованої на території: [ADDRESS], становить 16260,00 грн. (а.с.15). В правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, яке придбано у період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 3, 4 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України,особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України,можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Однак, ця стаття в даних правовідносинах не застосовується так як судом встановлено, що земельна ділянка була приватизована [PERSON] відповідно до державного акту, яку знаходиться в матеріалах справи (а.с.57) та після оформлення договору міни на квартиру перейшла до [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.58). Враховуючи вищезазначене та обставини, які позивачкою доведені про те, що придбання спірного майна відбулося як за кошти позивачки так і квартири відповідача, тому підлягає рівному поділу як спільне майно подружжя. В силу положень ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Будь-якого договору щодо поділу майна між сторонами не укладено. Жодна із сторін не заявила вимог про присудження грошової компенсації замість частки у спільному майні подружжя. Суд не приймає заперечення представників відповідача [PERSON] та [PERSON] так як судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] був придбаний у шлюбі та хоча в договорі зазначено що шляхом міни тільки на квартиру по [ADDRESS] однак в судовому засіданні доведено, що і за кошти позивачки [PERSON] які їй надали батьки, та будь - якими належними та допустимими доказами відповідач дані обставини не спростував. При цьому, аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «[PERSON] проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та [PERSON] (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обовязок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Враховуючи викладене та розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд вважає що позов обґрунтований, стверджений доказами, які не суперечать один одному та підлягає задоволенню. Судові витрати по справі підлягають стягнення з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: approved