Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за вищевказаною адресою проживали [PERSON] та [PERSON] і їм на праві власності належав вищезазначений будинок. [INFO] [PERSON] помер, а [INFO] померла [PERSON] (прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не оформила свої спадкових прав). Ще за життя [PERSON] посвідчила на її ім`я заповіт, яким заповіла їй все належне на день смерті майно. Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , шляхом подачі до нотаріальної контори у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини. Однак в нотаріальному порядку їй відмовлено в оформленні спадщини, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння. У зв`язку з вищевказаним, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила розгляд справи провести у її відсутності. Представник відповідача - Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, до суду подав письмову заяву, у якій вказав, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення, просив справу розглядати у його відсутність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги № 2 Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області по с. Буківна станом на 01.07.1990 року за [PERSON] , [INFO] , яка була головою двору, та [PERSON] , [INFO] , значилось господарство особовий рахунок № [NUMBER] , суспільна група господарства колгоспна (а.с. 2). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 10.04.2019 року житловий будинок побудований у 1956 році (а.с. 6-8). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Отже, [PERSON] та [PERSON] належало майно колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 4, 5). Ще за життя [PERSON] посвідчила заповіт, яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все на що вона за законом матиме право заповіла позивачу [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 26.10.2010 року (а.с. 35 зворот). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки постійно проживала та була зареєстрована разом із ним на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 544 від 27.09.2018 року (а.с. 3), з якої також вбачається, що час смерті [PERSON] у господарстві за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована одна. Згідно відповідей приватних нотаріусів Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославської Н.В. № 257/01-16 від 13.08.2020 року (а.с. 23) та [PERSON] № 01-16/214 від 24.08.2020 року (а.с. 25), Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 449/01-16 від 11.08.2020 року (а.с. 24), спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. [PERSON] (позивач) прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки у шестимісячний термін звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 34), а також отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.08.2018 року, успадкувавши земельну ділянку, яка не є предметом даного позову (а.с. 12). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 169/2017 від 24.05.2017 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] (позивачка) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка прийняла та частково оформила спадщину (а.с. 33-58), інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає. Отже, на момент звернення до суду позивач правомірно претендує на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка в свою чергу успадкувала 1/2 частину цього ж домоволодіння в спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Позивачу [PERSON] в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. № 202/02-31 від 21.07.2020 року (а.с. 9). Зазначені обставини перешкоджають позивачу належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачкою в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідачі визнали позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн. (квитанція № 1.18947.1/282791850 від 03.08.2020 року (а.с. 15). На підставі ст.ст. 316-319, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України,

Outcome: approved