Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», який є правонаступником ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», та [PERSON] 17.01.2007 року було укладено кредитний договір №5182605. Пунктом 3.1.4 кредитного договору передбачено, що банк має право змінити розмір встановленої цим договором процентної ставки за користування кредитом. Позивачка вважає, що п.3.1.4 кредитного договору є таким, що суперечить чинному законодавству та обмежує права споживачів, і тому підлягає визнанню недійсним. [PERSON] зазначає, що банк не повідомив її про тип процентної ставки, але з договору випливає, що процентна ставка фіксована, а тому не підлягає переоцінці, й зазначена в пункті 3.1.4 можливість банку ініціювати зміну ставки вводить споживача в оману. Позивачка також вважає, що положення пункту 3.1.4 кредитного договору містять дискримінаційні щодо неї правила зміни відсоткової ставки, є несправедливими умовами договору, мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, а тому є нікчемними. На думку [PERSON] зі сторони банку до неї була застосована нечесна підприємницька практика. Позивачка просить на підставі статей 203 ч.1, 215 ч.1,3 ЦК України, статей 11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним пункт 3.1.4 кредитного договору №5182605 від 17.01.2007 року, укладеного між нею та ПАТ «ПУМБ». В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з тих же підстав і просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 17.01.2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (тепер ПАТ «Перший Український Міжнародний банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №5182605, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 70 000 доларів США, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит не пізніше 17.01.2017 року, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,50% річних та інші платежі, а також виконати інші зобов`язання, передбачені договором (а.с.8-12-копія договору). В пункті 3.1.4 кредитного договору зазначено, що в разі зміни на ринку України або на міжнародних ринках (якщо валютою кредиту за цим договором є іноземна валюта) процентних ставок на залучені банком кошти, в тому числі, але не виключно: внаслідок зміни облікової ставки Національного банку України, прийняття Національним банком України, іншими органами державної влади та управління рішень, які впливають на стан кредитного ринку України, тощо, банк має право змінити розмір встановленої цим договором процентної ставки за користування кредитом. Про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом за цим договором банк має повідомити позичальника за 15 календарних днів до дати її зміни одним з наступних способів:1) через відділення поштового зв`язку шляхом направлення рекомендованого листа або телеграми з повідомленням про отримання; 2) через працівника банку шляхом особистого вручення повідомлення позичальнику. Повідомлення вважається отриманим позичальником: через відділення поштового зв`язку та/або телеграфу - з моменту, визначеному в квитанції, яка видається при реєстрації рекомендованого листа або телеграми у відділенні поштового зв`язку/телеграфі; через працівника банку - в день вручення позичальнику, вказаний в повідомленні. Без повідомлення банком позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитом будь-яка зміна процентної ставки за цим договором є недійсною. Представник позивачки в судовому засіданні, підтримуючи позов, зазначив, що умови пункту 3.1.4 кредитного договору про збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором є дискриминаційними та несправедливими, всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, а також позивачці не повідомили про тип відсоткової ставки, а тому ці положення мають бути визнані недійсними. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2)споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору (ч.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). В статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені статтями 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Із змісту укладеного сторонами кредитного договору, встановлено, що всі вищенаведені умови договором передбачені. Крім того, як вбачається з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.05.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2013 року (а.с.53-59), судом було встановлено, що, підписуючи кредитний договір, [PERSON] погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловила свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України. Крім того, [PERSON] була ознайомлена з інформацією про умови кредитування, що підтверджується анкетою-заявою на отримання споживчого кредиту, що підписана позивачем 28.12.2006 року, тобто до укладання кредитного договору, та в якій зазначено, що клієнт підтверджує про ознайомлення з наявними формами кредитування, умовами користування кредитом, тарифами банку і інформований про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Отже, позивачка погодилася з усіма умовами кредитного договору, була обізнана в тому числі щодо типу процентної ставки за договором. Щодо тверджень позивачки про те, що в пункті 3.1.4 кредитного договору зазначені умови зміни банком розміру процентної ставки в односторонньому порядку, то вони не відповідають дійсності. Вказані в пункті умови зміни процентної ставки не суперечать чинному законодавству, зокрема ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення договору). Позивачка не скористалась правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Крім того, суду не надано доказів того, що банком було застосовано пункт 3.1.4 кредитного договору, тобто змінено розмір процентної ставки в сторону збільшення, що є порушенням прав позивачки. Більше того, зі змісту п.3.1.4 кредитного договору вбачається, що зміна розміру процентної ставки за користування кредитом можлива не лише в сторону збільшення. Представником позивачки не наведено доводів, з яких позивачка виходила, стверджуючи, що умови пункту 3.1.4 кредитного договору є несправедливими. А відтак, суд вважає, що в оспорюваному пункті договору відсутні несправедливі умови, а всі твердження позивачки з даного приводу є безпідставними. Що стосується тверджень позивачки про нечесну підприємницьку практику відповідача, то нею не надано доказів того, що відповідач ввів її в оману, не надав або надав у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. За таких обставин суд вважає, що позов щодо визнання недійсним пункту 3.1.4 кредитного договору не доведений. Представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Згідно з частинами 3 - 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що позивачкою пропущений трирічний строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, оскільки кредитний договір нею був укладений 17.01.2007 року, а отже про порушення свого права вона дізналася в цей день, а до суду з позовом звернулася лише в грудні 2015 року. Поважних причин пропущення позовної давності представником позивачки не наведено. З урахуванням викладеного, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. На підставі наведеного, ст.ст. 6, 203, 215, 267, 525, 627, 628 ЦК України, ст. 11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed