Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання предметом спільної сумісної власності подружжя частки в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. В позові зазначила, що з 16 лютого 1991 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірваний рішенням суду від 12.10.2012 року, що набрало законної сили. За час перебування у шлюбі подружжя набуло право власності на частку в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], і складається з житлового будинку, зазначеного в технічній документації літерою Б, із службовими прибудовами б, б-1, сараю літ. Е, вбиральні лат. Г, сараю літ. Е-1, сараю літ. М, літньою кухні літ. Н, гаражу літ. Д, погребу пг. Зазначені споруди становлять 23/50 частини домоволодіння за вказаною адресою, а право власності на них зареєстроване за відповідачем на підставі розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 2622 від 12.12.2001 року. Оскільки майно, набуте під час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просить вказану частку визнати предметом спільної власності подружжя, поділити його, виходячи з рівності часток подружжя. Представник позивачки просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що спірне майно побудовано ним ще в 1985 році на земельній ділянці, на якій знаходиться будинок, отриманий в користування його матір'ю. Будинок зводили за рахунок коштів його сім'ї, з 1986 року там оселилися його бабка та дідусь. По мірі укладення шлюбу позивач оселилась в житлі, що є його особистою власністю, право на яке він набув в порядку приватизації в 2001 році. Представник відповідача вважає, що позов належить залишити без задоволення, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, в іншій справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Так як рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2014 року, яке набрало законної сили, аналогічний позов [PERSON] до його довірителя залишений без задоволення; цим судовим рішенням встановлено, що спірне майно не є предметом спільної сумісної власності подружжя, просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що позивачка перебувала із відповідачем у шлюбі з 16.02.1991 року, шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 12.10.2012 року, яке набуло чинності 28.11.2012 року (а. с. 11-16). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.02.2008 року [PERSON] на праві приватної власності належить 41/100 частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а. с. 66). Зазначене право зареєстроване орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а. с. 67, 74). В силу ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дійшовши висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, суд погоджується з твердженнями відповідача і його представника про обов'язковість врахування встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили, обставин справи, що повинні встановлюватися у цій справі. У зв'язку з викладеним суд враховує рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2014 року, яке набрало законної сили, в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю (а. с. 34-38), яким встановлено, що родина [PERSON] у 1969 році отримала ордер на заняття будинку [ADDRESS]. Під час з'ясування обставин зазначеної справи встановлено, що [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.02.2008 року на 41/100 частину домоволодіння, яке зареєстроване ОП «ЗМБТІ»; свідоцтво про право власності № 3 від 02.01.2002 року (а. с. 64), згідно якому відповідачеві на той час належало 23/50 частин спірного домоволодіння, погашено 5 березня 2008 року. Крім того, рішенням від 28.01.2014 року встановлено, що будинки та споруди на земельній ділянці під домоволодінням [ADDRESS] зведені з 1939 року по 1986 роки, тобто до укладення сторонами шлюбу. Зазначені обставини підтверджуються наявними в цій справі фактичними даними, зокрема, актом приймання індивідуального будинку від 12.12.2001 року (а. с. 8). Доказів того, що спірний будинок та інші споруди зводилися під час перебування у шлюбі позивакою не надано, більш того вона не заперечує проти того, що після укладення шлюбу оселилася в будинку, вже побудованому родиною відповідача. Суд не вбачає підстав для закриття провадження в справі у зв'язку із наявністю рішення, що набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки під час розгляду справи, який увінчався ухваленням рішення від 28.01.2014 року, позивачка висувала вимоги про поділ не лише частки в праві спільної власності на домоволодіння, а й про поділ земельної ділянки під нерухомим майном, тобто предмети цих спорів не є тотожними. Разом з тим суд, як зазначено, не може залишити поза уваги ті обставини, які констатував суд в зазначеному рішенні, і які мають значення для вирішення цього спору. Твердження представника позивачки про те, що попереднє рішення вирішило спір про інший предмет, а саме: про поділ 41/100 частини нерухомого майна, тоді як предметом цього позову є 23/50 частини домоволодіння, суд до уваги не приймає, так як судом встановлено, що на час розгляду і попередньої, і цієї справи позивачеві належить 41/100 частина домоволодіння, свідоцтво про право власності на 23/50 частини домоволодіння погашено, тому вважає, що ці твердження наповнені формальним змістом. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Між тим, з'ясувавши обставини справи, суд не вбачає ознак порушення права позивачки, що виключає ухвалення рішення на її користь.

Outcome: dismissed