Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення, посилаючись на те, що з січня 2015 року вона по теперішній час постійно мешкає в двокімнатній [ADDRESS], де однією родиною мешкала із наймачем такого житла, [PERSON], який приходився позивачці племінником, однак який помер 27 червня 2016 року. При цьому із [PERSON] вона вела спільне господарство, мала спільний бюджет, з яким разом святкували свята. Зазначала, що останнім часом [PERSON] хворів, тому вона йому надавала необхідну допомогу, бо той не мав більше рідних, мешкав один, а вона має медичну освіту. Так вона мешкала у меншій за площею житловій кімнаті, а [PERSON] - у більшій кімнаті в спірній квартирі. Додавала, що вона оплачувала з січня 2015 року усі квитанції по утриманню [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] вона займалась також питання його поховання. Зазначала, що внаслідок смерті [PERSON] вона зверталась до ЖКП «Азовжитлокомплекс» із заявою про зміну договору найму житлового приміщення на неї. Однак у цьому їй було відмовлено, оскільки вона не була зареєстрована у такому житловому приміщенні. Враховуючи, що вона є членом родини [PERSON], то вважає, що набула право користування [ADDRESS], оскільки вселилась туди за згодою [PERSON], з яким з 1 січня 2015 року мешкала разом. На підставі ст. 106 ЖК вказувала, що вона, як член родини [PERSON], має право на визнання саме неї наймачем по договору найму [ADDRESS] замість померлого [PERSON] Таким чином просила суд визнати за нею право користування спірним житлом, як за членом родини наймача, а також просила суд визнати її наймачем [ADDRESS] за договором найму такого приміщення замість [PERSON], який помер 27 червня 2016 року. Ухвалою суду від 17 лютого 2017 року Маріупольську міську раду було замінено на належного відповідача, Виконавчий комітет Маріупольської міської ради, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи ЖКП «Азовжитлокомплекс». У судове засідання [PERSON] не зявилась, надавши суду заяву з проханням розгляд справи провести за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених нею вимог. Представник позивача, яка діє на підставі договору, [PERSON], у судове засідання також не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності. Натомість наполягала на задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, вважаючи, що позивачка набула право на користування житловим приміщенням, бо мешкала із [PERSON] постійно з 1 січня 2015 року до моменту його смерті в [ADDRESS], з яким вона вела спільне господарство, здійснювала догляд за ним, коли той у цьому потребував через наявну у нього хворобу. Крім цього позивачка здійснювала оплату витрат на комунальні платежі на таку квартиру, а після смерті [PERSON] вона займалась його похованням. Внаслідок того, що у спірній квартирі не залишилось зареєстрованих членів родини після смерті [PERSON], то просила суд визнати позивачку також наймачем спірного житлового приміщення. Представник Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, ухваливши рішення відповідно до чинного законодавства. Згідно із письмовими поясненнями представник відповідача вказувала, що [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду, перебуваючи у власності територіальної громади міста Маріуполя, яка натомість не була приватизована до нині. На теперішній час після смерті [PERSON] у такій квартирі ніхто не зареєстрований. Представник ЖКП «Азовжитлокомплекс», [PERSON], до суду не зявилась, надіславши заяву з проханням вирішити справу у її відсутність на підставі норм закону. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи було встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Орджонікідзевським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1074 від 29 червня 2016 року, вбачається, що [PERSON] помер 27 червня 2016 року (а. с. 5). Вказане також підтверджується копією актового запису про смерть [PERSON] № 1074 від 29 червня 2016 року, який був здійснений Орджонікідзевським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Донецькій області, з якого також вбачається, що свідоцтво про смерть [PERSON] отримувала [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 19 грудня 1963 року, вбачається, що [PERSON] народилась 30 листопада 1963 року, матірю якої вказана [PERSON], актовий запис № 1663 від 19 грудня 1963 року. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 13 вересня 1986 року, актовий запис № 3037, вбачається, що [PERSON] одружився із [PERSON], внаслідок чого прізвище останньої було змінено на «Назаренко». За наданими суду квитанціями від 29 червня 2016 року № 100, від 30 червня 2016 року № 37, а також на підставі договору № 183 на організацію поховання, укладеного із КП «ККП», вбачається, що [PERSON], як донька [PERSON], несла витрати по похованню [PERSON], який помер 27 червня 2016 року. При цьому факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 8 листопада 2016 року, яке набуло чинності, за яким був встановлений факт того, що [PERSON] є рідною тіткою [PERSON], який помер 27 червня 2016 року (а. с. 8). На підставі відповіді приватного нотаріуса, [PERSON], від 21 лютого 2017 року вбачається, що після смерті 27 червня 2016 року [PERSON] була відкрита спадкова справа за заявою про прийняття спадщини [PERSON], якій в подальшому нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 січня 2017 року та від 8 лютого 2017 року. Також суд зазначає, що відповідно до копії ордеру № 20468 від 2 листопада 1967 року, наданого суду представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс», вбачається, що двокімнатна [ADDRESS] була надана Виконкомом Маріупольської міської ради [PERSON] на родину з трьох осіб, до якої також входили [PERSON] (дружина наймача) та [PERSON] (син наймача) (а. с. 22). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 8 листопада 2016 року було встановлено, що [PERSON] був рідним батьком [PERSON], який помер 27 червня 2016 року (а. с. 8). Згідно із випискою з рішення виконкому Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради № 85 від 28 березня 2007 року вбачається, що у звязку зі смертю наймача, [PERSON], на [ADDRESS] було відкрито особовий рахунок на імя [PERSON] на родину з двох осіб (а. с. 23). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 14 липня 2012 року, актовий запис № 930, вбачається, що [PERSON] померла 13 липня 2012 року. За випискою з рішення виконкому Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради № 363 від 24 жовтня 2012 року вбачається, що у звязку зі смертю наймача, [PERSON], на [ADDRESS] було відкрито особовий рахунок вже на імя [PERSON], родина якого складалась лише з нього (а. с. 24). На підставі копії особового рахунку № 6475 на [ADDRESS], наданого ЖКП «Азовжитлокомплекс» 17 листопада 2012 року, вбачається, що наймачем такого житлового приміщення зазначений [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевської районної адміністрації від 24 жовтня 2012 року № 363, та який з 23 липня 1996 року зареєстрований за такою адресою один (а. с. 6). Крім цього відповідно до копії особового рахунку № 201924, наданого 23 лютого 2017 року представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс» на [ADDRESS], вбачається, що вказана квартира була видана на підставі ордеру № 20468 від 2 листопада 1967 року, та у особовий рахунок на яку вносились зміни на підставі рішень райвиконкому № 85 від 28 березня 2007 року та № 363 від 24 жовтня 2012 року. При цьому наймачем такого житлового приміщення досі рахується [PERSON], який з 23 липня 1996 року був зареєстрований там, однак помер та вибув з квартири. Також у особовому рахунку вказано, що в [ADDRESS] раніше були зареєстровані з 18 січня 1968 року по 18 липня 1997 року [PERSON], а також з 18 січня 1968 року по 21 липня 2012 року [PERSON]. Суд також встановив, що [ADDRESS] знаходиться на третьому поверсі багатоповерхового будинку та складається з двох житлових кімнат площею 12,7 кв. м. та 16,9 кв. м. відповідно, що підтверджується копією інвентарної справи на таку квартиру Маріупольського БТІ (а. с. 9-11). На підставі копії паспорту позивачки, [PERSON], виданого 20 лютого 1997 року, вбачається, що вона зареєстрована [INFO] з 9 квітня 1997 року. Однак відповідно до оригіналу акту від 10 серпня 2016 року, складеного представниками ЖКП «Азовжитлокомплекс» з слів сусудів по будинку, вбачається, що [ADDRESS], за свідченнями [PERSON] та [PERSON], [PERSON], 1933 р. н., мешкає без реєстрації, починаючи з 1 січня 2015 року та по теперішній час (а. с. 7). Також на підставі наданих суду представником позивача копій квитанцій по сплаті витрат на комунальні послуги вбачається, що за період з січня 2015 року по вересень 2016 року [PERSON] здійснювала оплату витрат на утримання [ADDRESS], особовий рахунок на яку був у комунальних службах відкритий на померлого [PERSON] Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до визначень, що містяться в ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. При цьому місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 (шести) місяців на рік, а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. На підставі ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі за текстом рішення - ЖК) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. При цьому ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. За ст. 63 ЖК предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. На підставі ст. 64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На підставі п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. На підставі правового висновку Верховного Суду України, визначеного ним у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12, вбачається, що з урахуванням положень статей 64, 65 ЖК у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. 1 і 2 ст. 64 ЖК). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. На підставі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Таким чином на підставі перелічених норм права та правової позиції Верховного Суду України суд дійшов висновку, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача, а особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Тому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з'ясувати дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між такими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, про певний порядок користування жилим приміщенням, а також чи було приміщення постійним місцем проживання осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство та тривалість часу їх проживання. Суд при цьому зауважує, що за п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Розглядом справи суд встановив, що на підставі ордеру батько [PERSON], який помер 27 червня 2016 року, - [PERSON] разом із своєю родиною, до якої також входив [PERSON] та мати останнього, вселились у [ADDRESS], де мешкали до моменту їх смерті. При цьому після смерті [PERSON] особовий рахунок на спірну квартиру був оформлений на його дружину, [PERSON], на підставі рішення виконкому районної адміністрації міської ради. Також після смерті [PERSON] особовий рахунок на [ADDRESS] був оформлений на її сина, [PERSON], на підставі рішення виконкому районної адміністрації міської ради, який натомість помер 27 червня 2016 року. В свою чергу факт постійного проживання [PERSON] в [ADDRESS] з січня 2015 року разом зі своїм племінником, [PERSON], в суді був підтверджений актом ЖКП «Азовжитлокомплекс» на підставі свідчень сусідів. При цьому суд встановив, що позивачка досі мешкає за вказаною адресою. При цьому в суді було встановлено, що [PERSON], як член родини [PERSON], вела із ним спільне господарство до моменту смерті [PERSON], який не заперечував проти проживання із ним позивачки, що підтверджується свідченнями сусудів, копіями квитанцій по сплаті витрат на утримання спірного житла, а також витратами [PERSON] по похованню [PERSON], який помер 27 червня 2016 року. З урахуванням викладеного суд зазначає, що у [PERSON], яка вселились до свого племінника в [ADDRESS], виникли права та обов'язки за договором найму такого жилого приміщення, бо вона постійно проживала разом із [PERSON], будучи членом родини наймача такого житла. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позивачка набула право користування [ADDRESS], бо судом було встановлено, що при її вселенні між нею та її племінником. [PERSON], не було угоди про порядок користування таким житловим приміщенням. З огляду на перелічене суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації [PERSON] за іншою адресою ніж спірна, не може слугувати підставою для вирішення питання про її право користування [ADDRESS]. В свою чергу суд дійшов висновку, що при вселені до спірного житлового приміщення було дотримано порядок вселення позивачки у [ADDRESS], що фактично відбулось у січні 2015 року зі згоди наймача такого житла, [PERSON] На підставі того, що [ADDRESS] є постійним місцем проживання позивачки, починаючи з січня 2015 року, де [PERSON] постійно мешкає протягом останніх двох років на правах єдиного спадкоємця майна померлого [PERSON], яка також вела до самої смерті свого племінника, [PERSON], із ним спільне господарство, яким при цьому опікувалась та доглядала після погіршення стану його здоровя, то таким чином у неї виникло право на користування [ADDRESS] на законних підставах. Таким чином [PERSON] на підставі закону набула право користування спірним житловим приміщенням, не зареєструвавши однак таке право за час життя [PERSON] Враховуючи викладене заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за нею, як за членом родини померлого наймача, право користування [ADDRESS]. Суд також встановив, що після смерті [PERSON], який помер 27 червня 2016 року, як наймача спірної квартири, ніхто не переоформив на себе особовий рахунок на спірне житлове приміщення. Згідно зі змісту ст. 103 ЖК договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених ЖК. На підставі ст. 106 ЖК повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Суд встановив, що оскільки [PERSON] помер, то право вимагати зміни договору найму в цьому випадку має будь-хто з членів сім'ї наймача. Таким чином, оскільки [PERSON] є членом сім'ї наймача, єдиним спадкоємцем після його смерті, за якою було судом визнано право на користування [ADDRESS], то вона отримала також право вимагати визнання себе наймачем за раніше укладеним договором найму такого жилого приміщення замість померлого [PERSON] При цьому суд враховує, що інших членів родини [PERSON], який помер 27 червня 2016 року, у спірній квартирі немає, а раніше за позивачкою не було визнано право на користування [ADDRESS]. Натомість, оскільки розглядом справи було встановлено, що у спірній квартирі фактично мешкає лише одна [PERSON], то за відсутності заперечень з боку відповідача та житлової організації в цій частині суд вважає можливим також задовольнити вимоги позивачки шлязом внесення змін до договору найму спірного житлового приміщення, визнавши [PERSON] наймачем такого житла, замість померлого [PERSON], з відповідним переоформленням на неї особового рахунку на [ADDRESS].

Outcome: approved