Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, яким, з урахуванням уточнень до позову, просила розірвати шлюб, зареєстрований 22.12.2008 року виконавчим комітетом Сербківської сільради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 10; після розірвання шлюбу повернути позивачці дівоче прізвище «[PERSON]». Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повнолітнього віку; стягнути з відповідача суму судового збору сплаченого за подання позову. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Одночасно пояснила, що спільне життя з відповідачем виявилось невдалим, через постійні непорозуміння, сварки. Вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, проживають окремо останні чотири роки. Позивачка вважає, що шлюб має лише формальний характер та надання строку для примирення є недоцільним, оскільки подальші сімейні відносини неможливі. Зокрема, позивачка пояснила, що на даний час проживає з дитиною окремо від відповідача, проте останній не надає будь-якої матеріальної допомоги, не зважаючи на те, що має можливість виконувати свої обов'язки по утриманню дитини. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи за правилами ст. 76 ЦПК України, тому суд, зважаючи на положення ст. 168 ЦПК України, в порядку ст. ст. 224, 225 ЦПК України, протокольно, ухвалив розгляд справи в заочному порядку без участі відповідача. Суд приймає до уваги той факт, що відповідачу надавалась можливість заперечувати, не визнавати позовні вимоги, доказувати протилежне, тобто відповідач не скористався своїм правом з власної ініціативи та за власним волевиявленням. Відповідач у раніше проведеному судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 800 грн., щомісячно, не визнав в частині суми сплати, визначення розміру аліментів залишив на розсуд суду, оскільки в даний час офіційно не працює, на обліку у центрі зайнятості не перебуває. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: 22.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Сербківської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис про шлюб № 10. Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 27.04.2009 року виконавчим комітетом Сербківської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 8), що унеможливлює розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. У судовому засіданні встановлено, що неповнолітня дитина - син [PERSON] проживає разом з матір'ю, знаходиться повністю на її утриманні, спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір'ю між сторонами немає, що підтверджується довідкою виконкому Сербківської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 14.07.2014 року за вих. № 393. Встановивши виниклі між сторонами правовідносини, суд звертається до положень діючого законодавства, яким вони врегульовані. Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами не має. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 16 Конвенції про дискримінацію жінок забезпечує на основі рівності чоловіків та жінок рівні особисті права чоловіка і дружини, в тому числі вибір прізвища, професії, заняття. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та після розірвання шлюбу повернення їй дівочого прізвище «[PERSON]» грунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 -ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Детальний аналіз ст. 180 Сімейного кодексу України дозволяє суду дійти висновку, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, зокрема обов'язком батьків є матеріальне утримання дітей. Суд враховує, що обов'язок батьків з утримання дітей не є солідарним, а індивідуальний, тобто кожний з батьків має брати рівну участь в утриманні дитини. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», на які посилався суд при постановленні рішення, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача має визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Детальний аналіз змісту ст. 183, 184 Сімейного Кодексу України дозволяє дійти висновку, що визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, є правом суду та повинно розглядатись у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення. Судом враховується, що згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» для дітей віком від 6 до 18 років прожитковий мінімум з 01 січня 2015 року становить 1 286 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги в частині стягнення аліментів ґрунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, однак підлягають частковому задоволенню виходячи з принципу рівності участі батьків в утриманні дитини. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з квитанцією № 20-1141А/1 від 10.07.2014 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позову в частині розірвання шлюбу в розмірі 243,60 грн. Згідно зі ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивачка на момент звернення до суду, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. На підставі наведеного,

Outcome: partial