Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий [ADDRESS] та земельної ділянки в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним житловим будинком. Позивачка у підготовче судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з'явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору дарування від 30.08.2001 р., згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок по [ADDRESS]; копія державного акту на земельну ділянку площею 0,0632 га по [ADDRESS], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, власник - [PERSON]; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 27.07.1960 р. № 341 про відвід [PERSON] земельної ділянки. для індивідуального будівництва; копія технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS], самочинних споруд не має, власник - [PERSON]; копія звіту ПП «Експерт - центр «Авант» про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку по [ADDRESS], вартість будинку 69 370 грн., присадибної ділянки - 34920 грн. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що у січні 2005 р. відповідач продав позивачки житловий [ADDRESS], яким позивачка з того часу відкрито та безперервно володіє, вважаючи себе фактичним власником будинку, однак належним чином договір купівлі - продажу не було оформлено. У зв'язку з тим, що будинок не був належним чином переоформлений на позивачку, відповідач не зміг за позивачкою оформити право власності і на земельну ділянку (присадибна ділянка), яку він отримав у власність лише у 2008 р. на підставі рішення Ренійської міської ради Одеської області № 1042-V від 20.11.2008 р. На сьогоднішній день позивачка продовжує проживати у даному житловому будинку, відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком, утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні платежі. Оскільки позивачка більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає, що за нею може бути визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS], в порядку ст.. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивачка з 2005 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим [ADDRESS] який їй продав [PERSON], однак правочин належним чином не оформили. У зв'язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, погодився із позовними вимогами, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею право власності на житловий [ADDRESS], за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов'язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved