Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що в 2012 році між нею та відповідачем був укладений усний договір, відповідно до якого останній зобовязався виконати роботи по виготовленню девяти деревяних міжкімнатних дверей, а вона зобовязалася за виконану роботу надати відповідачу грошові кошти на загальну суму 3000 євро. В забезпечення вказаного договору вона внесла передоплату в розмірі 1500 євро, що підтверджується відповідною розпискою від 02 серпня 2012 року. Крім того, 07 вересня 2012 року в забезпечення вказаного договору в рахунок майбутніх робіт надала відповідачу передоплату в розмірі 1500 євро, що підтверджується відповідною розпискою. Позивачка належним чином виконала умови договору, повністю оплативши оговорену суму коштів за виконання робіт надавши відповідачеві грошові кошти на загальну суму 3000 євро. Однак, відповідач вказану роботу не виконав, чим порушив умови договору, у звязку із чим рішенням Новоселицького районного суду від 19 вересня 2014 року з [PERSON] на її користь було стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 45492 гривень. В листопаді 2016 року вказане рішення суду було виконане та відповідач повернув їй вказані в рішенні грошових коштів. Однак, оскільки на час виконання судового рішення 45492 гривень за офіційним курсом НБУ складало 1645 євро 43 центи вважає, що їй не відшкодовано 1354 євро 57 центів. Просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 1354 євро 57 центів, що в гривневому еквіваленті на час звернення до суду становило 37829 гривень 08 копійок та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився та не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в 2012 році між позивачкою та відповідачем був укладений усний договір, відповідно до якого останній зобовязався виконати роботи по виготовленню девяти деревяних міжкімнатних дверей на загальну суму 3000 євро. В якості передоплати за виконання робіт позивачка надала [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000 євро, що підтверджується письмовими розписками останнього від 02 серпня та 07 вересня 2012 року. Рішенням Новоселицького районного суду від 19 вересня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто матеріальну шкоду, завдану неповерненням вказаних коштів, в розмірі 45492 гривень. 26 грудня 2016 року виконавче провадження за вказаним судовим рішенням було закінчено у звязку із фактичним виконанням. На час виконання судового рішення 45492 гривень за офіційним курсом НБУ складало 1645 євро 43 центи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимога ст. 526 ЦК України\~передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна\~\~валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст.\~193, ч. 4 ст.\~654 ЦК України,\~Закон України\~ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України\~«Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. [PERSON] із тим ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~допускає, що\~сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3\~ст. 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм\~права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Крім того, ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається\~за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань\~\~в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, що відображено в правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постановах\~\~від 04 липня 2011 року № 3-62гс11, від 07 жовтня 2014 року № 3-133гс14. Як вбачається з письмових розписок відповідача, грошове зобов'язання між сторонами визначено в іноземній валюті, а саме в євро, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2\~ст.\~533 ЦК України. Крім того, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за договором не звільняє [PERSON] від відповідальності за невиконання зобов'язання, оскільки грошове зобов'язання відповідача триває, так як офіційний курс гривні до євро змінився й станом на час ухвалення рішення 28 лютого 2017 року дорівнював 28,6417 гривень за 1 євро. Оскільки рішенням суду з [PERSON] станом на день виконання рішення було стягнуто 45492 гривні, що еквівалентно 1645 євро 43 центам, з відповідача підлягає стягненню курсова різниця в розмірі 1354 євро 57 центів, що в гривневому еквіваленті станом на 28 лютого 2017 року становить 38794 гривень 88 копійок. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 192, 526, 530, 533, 599, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

Outcome: approved