Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання за нею права користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона з 2010 року проживала разом із [PERSON] [ADDRESS], як чоловік та дружина, з якими також мешкав дядько [PERSON] - [PERSON] Додавала, що наймачем такої квартири був дідусь [PERSON] - [PERSON] При цьому на момент її вселення у цій квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], як члени сім'ї наймача. Зазначала, що вона із своїм цивільним чоловіком, [PERSON], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили поточний ремонт у квартирі, сплачуючи за нею комунальні платежі, та разом доглядали за хворим [PERSON], який згодом помер. Після цього вона разом із [PERSON] продовжили мешкати однією сім'єю у спірній квартирі. Оскільки [PERSON] залишився єдиним зареєстрованим у [ADDRESS], цивільною дружиною якого була позивачка, яка постійно проживала із ним, то вона вважає, що набула право користування таким житлом. Тому коли [INFO] помер [PERSON] вона продовжили проживати у спірній квартирі, сплачуючи за неї комунальні платежі. Таким чином просила суд визнати за нею право користування [ADDRESS], оскільки вона вселилась в таку квартиру як член сім'ї наймача зі згоди членів сім'ї такого наймача, однак останній було відмовлено в укладені договору найму спірного житлового приміщення, тому вона змушена звертатись до суду. Згідно із письмовими запереченнями представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, вважала, що поданий позов не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що позивачка не довела, що вона є членом родини наймача та має право на користування спірною квартирою. Вказувала, що у паспорті позивачки немає відмітки про розірвання її шлюбу із [PERSON], місце реєстрації яка не міняла, будучи зареєстрованою у [INFO]. При цьому наймачем [ADDRESS] був [PERSON], який помер [INFO] року, після чого особовий рахунок не був переоформлений на інших зареєстрованих в квартирі осіб. При цьому досі у такій квартирі залишається зареєстрованим [PERSON], який помер. При цьому за даними департаменту міського майна Маріупольської міської ради позивачка не знаходиться на квартирному обліку щодо поліпшення житлових умов. Зазначала, що таким чином [PERSON] членом родини наймача не була та не набула права користування спірною квартирою. Просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка та її представники, які діють на підставі договору, повністю підтримали наведені обґрунтування позову та просили суд заявлені вимоги задовольнити. Також [PERSON] в судовому засіданні додала, що мешкає саме з травня 2010 року в [ADDRESS], де мешкала без своїх двох дітей, які залишались мешкати разом із її матір'ю. Визнавала, що [PERSON] не звертався до відповідних органів для проведення її реєстрації в спірній квартирі. Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, просила суд розгляд справи провести за її відсутності, при цьому проти заявлених вимог не заперечуючи в разі їх доведеності належними доказами. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Так за ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно із ч. 2 ст. 65 ЖК особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На підставі ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 106 ЖК повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. При цьому за ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. На підставі ст. 63 ЖК предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно із п. 13 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», оскільки за ст. 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. В аналізу перелічених норм, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов того, що в осіб, які в установленому законом порядку вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. Матеріалами справи встановлено, що відмова позивачці від компетентних органів у проведенні переоформлення договору найму [ADDRESS] на [PERSON] підтверджується зверненнями позивачки 29 травня 2017 року до ЖКП «Азовжитлокомплекс» та 30 травня 2017 року до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (а. с. 23, 25) Так, зокрема, Центр адміністративних послуг Лівобережної районної адміністрації у своїй відмові [PERSON] зазначив, що позивачка зареєстрована за іншою адресою, та докази її споріднення із наймачем [ADDRESS] відсутні (а. с. 26). При цьому за копіями від 29 липня 2016 року та від 9 червня 2017 року особового рахунку на трикімнатну [ADDRESS], що відноситься до державної форми власності, вбачається, що таке житлове приміщення було отримано згідно із ордером від 1 серпня 1969 року його наймачем [PERSON] (в особовому рахунку зазначено, що [PERSON] помер [INFO] року). Також з таких копій вбачається, що в [ADDRESS] прописані: з 1980 року - [PERSON] (син наймача), а з 1984 року - [PERSON] (онук наймача) (а. с. 8, 49). В свою чергу з паспорту [PERSON] вбачається, що вона з 19 липня 2007 року зареєстрована [ADDRESS] (а. с. 6). Вказане також підтверджується відомостями з Лівобережного відділу надання адміністративних послуг від 5 жовтня 2017 року (а. с. 50). Судом було встановлено, що за чинним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 червня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Натомість згідно із паспортом [PERSON] вбачається, що відомостей про розірвання її шлюбу, укладеного 9 липня 2004 року із [PERSON], немає (а. с. 6). Вказане на думку суду свідчить про небажання позивачки вносити відповідні зміни до свого паспорту для підтвердження державними установами факту розірвання її шлюбу із [PERSON] Також згідно із актовим записом № 1299 від 29 жовтня 2013 року про смерть видно, що [PERSON] помер [INFO] Відповідно ж до актового запису № 1515 від 2 вересня 2015 року про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] Суд при цьому вказує, що з копії особового рахунку на спірну квартиру, наданого суду вже 9 червня 2017 року зареєстрованими [ADDRESS] досі рахувались вже померлі [PERSON] та [PERSON] (а. с. 49). Також суд зазначає, що з відповіді вже від 5 жовтня 2017 року Лівобережного відділу надання адміністративних послуг вбачається, що [ADDRESS] досі рахується зареєстрованим у такому житлі [PERSON] (а. с. 50). Вказане на думку суду свідчить про небажання позивачки вносити відповідні зміни до особового рахунку на спірне житло внаслідок смерті спочатку [PERSON], а потім - [PERSON] З копій наданих позивачкою квитанцій вбачається, що остання провела 16 серпня 2016 року оплату коштів за послуги з водопостачання, теплопостачання, квартплати, газопостачання та вивозу сміття по [ADDRESS] (а. с. 14-19). Також [PERSON] надала суду копії квитанцій на [ADDRESS] про сплату 3 травня 2017 року витрат за послуги з теплопостачання та квартплати, а 11 серпня 2017 року - витрат з квартплати, теплопостачання, газопостачання та вивозу сміття (а. с. 20, 35-38). В той же час за наданих суду копій особових рахунків на спірну квартиру вбачається, що на [ADDRESS] рахується борг в сумі 6513,33 грн. З урахуванням цього, а також того, що [PERSON] надала суду квитанції про проведення оплати комунальних послуг на спірну квартиру лише за три дні (16 серпня 2016 р., 3 травня 2017 р., 11 серпня 2017 р.), не надавши жодних доказів на підтвердження проведення нею оплати комунальних платежів протягом 2010-2015 років, коли вона за її свідченнями вже мешкала в [ADDRESS], вказане свідчить, що в цій частині позивачкою не було підтверджено ведення спільного бюджету із [PERSON] за його життя. За актом від 12 січня 2017 року, складеним представниками КСН «Центральний», вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована [ADDRESS] однак за свідченнями сусідів: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - мешкає з 2009 року [ADDRESS] (а. с. 13, 87). Допитаний в суді в якості свідка [PERSON] вказував, що він мешкає у [ADDRESS] та був другом померлого [PERSON], який мешкав у [ADDRESS] такого будинку. Зазначав, що він ходив у гості до [PERSON], зустрічався із ним на святах. При цьому завжди із [PERSON] була [PERSON], яка фактично меншала разом із [PERSON] на протязі 8 років в дальній кімнаті в [ADDRESS], а [PERSON] мешкав в іншій ізольованій кімнаті. Додавав, що позивачка та [PERSON] разом робили ремонт у такому житлі, готували їжу, ходили за покупками, витрачали спільні кошти на придбання речей. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та чоловік останньої, [PERSON], зазначали, що вони мешкають у [ADDRESS]. Як сусіди вони знають, що [PERSON] мешкає одна поверхом нижче у [ADDRESS] такого будинку, яка до цього мешкала там спільно із [PERSON] десь 8 років, бо вони бачили, як [PERSON] та [PERSON] разом ходили за покупками, спільно проводили час, як дружина та чоловік. Додавала, що спочатку [PERSON], а потім [PERSON] померли. При цьому підтвердила, що у позивачки є двоє дітей, які з нею натомість не мешкають. Свідок [PERSON] в суді вказувала, що [PERSON] не мешкає біля 8-9 років за місцем реєстрації позивачки, [ADDRESS], де натомість мешкали її неповнолітні діти разом із матір'ю [PERSON], бабусею дітей. З наданих свідчень, крім іншого, вбачається, що [PERSON] фактично мешкає протягом останніх майже 10 років без своїх двох неповнолітніх дітей, спочатку із цивільним чоловіком, а потім сама - [ADDRESS], що ставить на думку суду під сумнів постійний характер такого проживання у спірному житловому приміщенні [PERSON] разом із [PERSON] Акти щодо свідчень [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги через те, що вказані акти належним чином не посвідчені, особи, що в них розписались, не перевірені, а [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не були допитані в якості свідків (а. с. 10-12). Також суд не приймає як доказ надані позивачкою копії фотознімків осіб чоловічої статі, з яких не вбачається, кому такі знімки належать. Таким чином суд, розглянувши справу, дійшов висновку, що належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачка вселилась у спірну квартиру в у встановленому законом порядку, немає, бо докази того, що за своє життя померлий наймач [ADDRESS], [PERSON], або члени його родини, [PERSON] чи [PERSON], мали намір зареєструвати [PERSON] в спірному житлі, чи приймали для цього заходи - відсутні. Викладене свідчить, що при вселенні позивачки в спірну квартиру між нею, наймачем квартири та членами його сім'ї не було обумовлено, що [PERSON] отримає самостійне право користування спірною квартирою, бо письмової згоди на її вселення у [ADDRESS] наймач не давав. Також [PERSON] в суді не підтвердила, що вона несла нарівні із іншими зареєстрованими особами витрати по утриманню такої квартири. Суд крім цього зауважує, що [PERSON] не була членом сім'ї наймача, бо на момент ймовірного вселення у [ADDRESS] вона перебувала у офіційному шлюбі із [PERSON], з яким розлучилась лише у 2011 році, а наймач спірної квартири, [PERSON], помер ще у [INFO] Суд також зазначає, що жодними доказами не було підтверджено посилання позивачки на те, що вона заселилась у [ADDRESS] ще коли був живий наймач такого житла, [PERSON], через що суд вважає недоведеним свідчення позивачки, що вона постійно проживала із наймачем спірної квартири або вела із ним спільне господарство. При цьому ані [PERSON], ані [PERSON] після смерті [PERSON] відповідно до ст. 106 ЖК не переоформили на себе договір найму [ADDRESS], тому квартира досі рахується за [PERSON] Сама по собі обставина, що тривалий час за свідченнями свідків [PERSON] мешкала разом із [PERSON] як чоловік та дружина, не може свідчити про те, що позивачка набула права користування [ADDRESS], бо наймачем такого житла залишався саме [PERSON] Також суд вказує, що [PERSON] за своїм місцем реєстрації увесь цей час зберігала та досі зберігає право на користування іншим житлом, що є суттєвою обставиною. Тому на підставі переліченого суд дійшов переконання, що [PERSON], не будучи членом родини померлого наймача [ADDRESS], не отримавши фактичної згоди на своє вселення до такої квартири від зареєстрованих у ній осіб, маючи при цьому право користування [ADDRESS], тим самим будучи забезпеченою іншим житлом, не набула самостійного права на користування [ADDRESS] на підставі ст. 64, 65 ЖК. Аналогічні правові позиції були висловлені Верховним Судом України у його судових рішеннях від 20 травня 2009 року по справі № 6-22130св07, від 30 вересня 2009 року по справі № 6-3634св08, від 17 листопада 2010 року по справі № 6-38364св10 та від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12. Таким чином через їх недоведеність, у задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed