Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право на проживання у будинку [ADDRESS]. Посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 17.10.2007 р., виданого державним нотаріусом, вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у [ADDRESS]. У 2003 році відповідач, після одруження з її донькою, зараєстрував своє місце проживання у цьому будинку як член сім'ї. Шість років тому відповідач переїхав жити до своїх батьків, а згодом після розірвання шлюбу з її донькою вдруге одружився. На даний час він проживає зі своєю сім'єю у [ADDRESS]. Отже, відповідач понад п'ять років до часу подання позову не проживає у будинку без поважних причин та не приймає участі в утриманні будинку. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає їй в отриманні належної суми сбсидії, бо декларація про доходи вимагає відображення кількості зареєстрованих у будинку осіб, необхідності врахування їх доходів, які відповідач не надає на утримання будинку, що тягне за собою можливу відмову у призначенні субсидії. Відповідач є платником аліментів, притягнутий до кримінальної відповідальності і вся поштова кореспондеція направляється на його адресу, а не по місцю його фактичного проживання. Просить задовльнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та розглядати справу в її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник Новобарівської сільської ради у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Під час розгляду справи суд встановив, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Відповідно до довідки Новобарівської сільської ради № 604 від 06.07.2018 р. [PERSON] не проживає на території сільської ради, близько п'яти років, зареєстрований [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач більше року не проживає у належному позивачці житловому будинику [ADDRESS], та будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, а тому його слід визнати таким, що втратив право на проживання в будинку, що належить позивачу. Відповідач не з'явився в судове засідання та відзиву на позовну заяву не надав. За таких обставин позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Тому,

Outcome: approved