Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, уточнила його та свої вимоги мотивує тим, що з 29 серпня 2015 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Дітей від шлюбу сторони не мають. З вересня 2019 року сторони припинили подружнє життя, разом не мешкають, спільного господарства не ведуть. Проте до цього часу питання розірвання шлюбу не вирішувалося. За час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира в новобудові за адресою: [ADDRESS] . Квартира придбавалась в ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко». Згідно запропонованих умов придбання квартири, [PERSON] з ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФИКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ИНВЕСТИЦИЙНИЙ ФОНД ДЕВЕЛОПМЕНТ КАПИТАЛ» був укладений договір купівлі-продажу деривативу № 220217-004 від 27.02.2017 року для подальшого придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору та для виконання його умов 22.02.2017 року було сплачено 263280 грн. за рахунок спільних подружніх коштів. 22.02.2017 року ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» з [PERSON] укладений договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 4807-КП від 22.02.2017 року, щодо будівництва квартири номер [ADDRESS] , після введення в експлуатацію зазначеному житловому будинку присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Придбана квартира загальною площею 60,28 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., складається з двох житлових кімнат площею 18,5 кв.м., 10,5 кв.м., окремої кухні площею 10,5 кв.м., ванної кімнати площею 4,0 кв.м., туалету площею 1,6 кв.м., коридору площею 8.3 кв.м., квартира обладнана 2 балконами заскленими площа кожного по 3,44 кв.м. В зв`язку з тим, що в зазначених договорах купівлі-продажу зазначений покупець [PERSON] , право власності на квартиру зареєстровано саме на нього. Позивачка не має правовстановлюючого документу на підтвердження права власності на частку придбаної квартири. Оскільки квартира була придбана під час шлюбу позивачка вважає її майном, набутим подружжям за час шлюбу. На даний час відповідач не впускає позивачку в спірну квартиру. Крім того, сторони за час шлюбу для обладнання спірної квартири придбали варочну поверхню та духову шафу торгівельної марки «Gorenіe» загальною вартістю 13259 грн., пральну машину «Indesit» вартістю 6000 грн., пилосос вартістю 1500 грн., комод вартістю 3000 грн., витяжку вартістю 3000 грн., а всього майна на суму 26759 грн. Все майно придбавалось за спільні подружні кошти, новим, або було подаровано сторонам на весілля, у використанні не було. Все зазначене майно сторони планували використовувати саме у спірній квартирі. Також, ще до укладання шлюбу, позивачка мала у власності однокамерний холодильник, який на час припинення подружніх стосунків з відповідачем залишався у останнього. Він неодноразово обіцяв його повернути, проте, до цього часу цього не зробив. Тому позивачка просить постановити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , вселити її до квартири за адресою: [ADDRESS] , визначити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого виділити [PERSON] у користування кімнату площею 10,5 кв.м., [PERSON] виділити у користування кімнату площею 18,5 кв.м., залишивши у спільному користуванні коридор, кухню, ванну, вбиральню, провести розподіл спільно придбаного майна, виділивши [PERSON] варочну поверхню та духову шафу вартістю 13259 грн. торгівельної марки « [INFO] », залишити [PERSON] пральну машину «Indesit» вартістю 6000 грн., пилосос вартістю 1500 грн., комод вартістю 3000 грн., витяжку вартістю 3000 грн., а всього майна на суму 13500 грн., зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] однокамерний холодильник вартістю 900 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по справі. В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з вищенаведених підстав, просили їх задовольнити. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав письмовий відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав зазначивши, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, була придбана за кошти, що були отримані, як від допомоги його матері, так і за його власні кошти, що внесені ним за спірну квартиру, шляхом отримання заробітку на різних роботах, шляхом тримання домашнього господарства, та просить відмовити в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти них. Суд вважає, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства. Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України, встановлено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що з 29.08.2015 р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Однак з вересня 2019 року сторони припинили подружнє життя, разом не мешкають, спільного господарства не ведуть. Проте до цього часу питання розірвання шлюбу не вирішувалося. Однак з вересня 2019 року сторони припинили подружнє життя, разом не мешкають, спільного господарства не ведуть. Проте до цього часу питання розірвання шлюбу не вирішувалося. За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру в новобудові за адресою: [ADDRESS] . Квартира придбавалась в ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко». Згідно запропонованих умов придбання квартири, [PERSON] з ПАТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФИКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ИНВЕСТИЦИЙНИЙ ФОНД ДЕВЕЛОПМЕНТ КАПИТАЛ» був укладений договір купівлі-продажу деривативу № 220217-004 від 27.02.2017 року для подальшого придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору та для виконання його умов 22.02.2017 року було сплачено 263280 грн. за рахунок наших спільних подружніх коштів. 22.02.2017 року ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» з [PERSON] укладений договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 4807-КП від 22.02.2017 року, щодо будівництва квартири номер [ADDRESS] , після введення в експлуатацію зазначеному житловому будинку присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] . Ціна майнових прав на зазначений об`єкт нерухомості складає 343284 грн., які сплачені покупцем за наступним графіком: 22.02.2017 року 38003 грн., 29.05.2017 року 60000 грн., 04.09.2017 року 130000 грн., 13.12.2017 року 40000 грн., 08.02.2018 року 25000 грн., 12.04.2018 року 22000 грн., 22.05.2018 року 21300 грн., 14.01.2019 року 6231 грн., 27.08.2019 року 750 грн., а всього 343284 грн. Таким чином, загальна вартість квартири становить 606564 грн. Всі грошові кошти сплачені за рахунок подружніх спільних сумісних коштів. Придбана квартира загальною площею 60,28 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., складається з двох житлових кімнат площею 18,5 кв.м., 10,5 кв.м., окремої кухні площею 10,5 кв.м., ванної кімнати площею 4,0 кв.м., туалету площею 1,6 кв.м., коридору площею 8.3 кв.м., квартира обладнана 2 балконами заскленими площа кожного по 3,44 кв.м. Крім того судом встановлено, що сторони за час шлюбу для обладнання спірної квартири придбали варочну поверхню та духову шафу торгівельної марки «Gorenje» загальною вартістю 13259 грн., пральну машину «Indesit» вартістю 6000 грн., пилосос вартістю 1500 грн., комод вартістю 3000 грн., витяжку вартістю 3000 грн., а всього майна на суму 26759 грн. На даний час сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, через що позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду. Відповідач, в письмовому відзиві на позовну заяву, та його представник, в судовому засіданні, заперечували проти поділу майна мотивуючи свої заперечення тим, що спірне майно було придбане на позивачем за особисті кошти та кошти надані його матір`ю, однак доказів, в підтвердження цих обставин, суду надати не змогли. Частинами 3\~та 4\~ст.\~12\~ЦПК передбачено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що спірне майно було придбане сторонами в період з лютого 2017 р. по серпень 2019 р., тобто в період до припинення між сторонами подружнього життя (вересень 2019 р.). Безсумнівних доказів того, що майно було придбане за особисті кошти одного з подружжя суду не надано. Сторони у вищевказаний період часу спільно проживали, працювали, вели спільний побут та мали спільний сімейний бюджет. Таким чином, все майно, набуте сторонами за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя та оскільки жодної угоди про розподіл часток майна не укладалося, слід вважати, що частки є рівними, тобто по 1/2 частині всього майна. Що стосується розподілу спільно майна в натурі та визначення порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Частиною 1\~ст.\~71\~СК України\~визначено,\~що майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності\~до ст.317\~ЦК України,\~власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до\~ч.1\~та ч.2\~ст.370\~ЦК України\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Нормою ст.391 ЦК України, також встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки квартирою за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, один з яких бажає виділити йому в натурі частину майна та визначити порядок користування майном та до спільної домовленості сторони з цього приводу не дійшли, суд вважає за можливе позовні вимоги в цій частині задовільнити. Стосовно зобов`язання відповідача повернути позивачці однокамерний холодильник вартістю 900 грн. суд зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що вищевказаний холодильник позивачкою було передано для користування матері відповідача, яка не є стороною по справі, та ненадано жодного доказу про обов`язок відповідача на повернення майна яким користується інша особа, тому суд не вбачає підстав для задоволення даних позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, - якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4862,92 грн.

Outcome: partial