Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що вона є власником будинковолодіння по [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння вона успадкувала від свого батька - [PERSON] . Відповідач по справі є рідним братом позивачки. В житловому будинку по [ADDRESS] було зареєстровано і його проживання, починаючи з 1984 року, тобто з народження. Проте відповідач після одруження залишив житло і з 2015 року в будинку не проживає. Весь цей період часу жодних витрат по утриманню житла відповідач не несе. Позивачка зазначає, що факт непроживання відповідача підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов від 09.11.2020 року, складеним комісією у складі депутата Новицької сільської ради ОТГ Калуського району Кучерака Б.М., інспектора сільської ради Зауличної Г.І. та свідків-сусідів [PERSON] та [PERSON] . Позивачка просить врахувати, що через реєстрацію відповідача у її житлі в неї виникають певні труднощі щодо отримання субсидій та інших питань, пов`язаних із нерухомістю. Так як відповідач без поважних причин не проживає в спірному житлі понад один рік, то він вважається таким, що втратив право на користування даним житлом. Тому позивач змушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з вищенаведених підстав. Пояснила, що в належному їй житловому будинку по [ADDRESS] відповідач не проживає вже понад 5 років. Так, за життя батьків відповідач не допомагав їх доглядати, догляд за батьками позивачка здійснювала самостійно. Водночас позивачка визнала, що 17.11.2020 року відповідач прийшов проживати до її будинку і жив там до кінця грудня. Позивачка наголосила, що факт реєстрації відповідача у спірному житлі створює перешкоди у користуванні належним їй будинком, тому позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування цим будинком. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, оскільки в протилежному випадку залишиться без місця реєстрації. Пояснив, що дійсно деякий час не проживав за місцем реєстрації, у будинку по [ADDRESS] , оскільки позивачка разом зі свої чоловіком створювали йому всілякі перешкоди у користуванні вказаним житлом. Зокрема, відкривали двері, били лампочки. Тому відповідач з дружиною були змушені жити у тещі. Відповідач просить врахувати, що все-таки в період з 17.11.2020 року по 21.12.2020 року він жив у спірному будинку. Відповідач наголосив, що він бажає проживати у будинку по [ADDRESS] . А тому в задоволенні позову просить відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки. Вказав, що йому відомо про те, що відповідач не має жодних прав на будинок [ADDRESS] . Свідок зазначив, що не бачив відповідача у даному будинку протягом 5-6 останніх років. Водночас підтвердив, що дійсно бачив відповідача у даному житлі в листопаді-грудні 2020 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству із позивачкою в будинку по [ADDRESS] . Свідок вказав, що в будинку по [ADDRESS] позивачка проживала разом із батьками та доглядала за ними. Щодо відповідача, то не бачив його у спірному будинку близько року. Хоча ствердив, що відповідач проживав у даному будинку в листопаді-грудні 2020 року. Свідок [PERSON] , який проживає по сусідству із позивачкою в будинку по [ADDRESS] , в судовому засіданні зазначив, що відповідач протягом 5 років не проживає в будинку по [ADDRESS] , оскільки одружився і переїхав у м. Калуш. Водночас підтвердив, що в листопаді-грудні відповідач разом із дружиною та дітьми проживав у спірному будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] (а.с. 4, 5). З довідки № 2070 від 09.11.2020 року, виданої виконавчим комітетом Новицької сільської ради ОТГ Калуського району (а.с. 6), вбачається, що у спірному будинку по [ADDRESS] , окрім позивачки, зареєстрований також відповідач [PERSON] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до §40, 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Суд враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Водночас позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрати інтересу відповідача до права користування житлом. Так, суд не бере до уваги акти обстеження матеріально-побутових умов від 06.02.2020 року (а.с.24) та від 09.11.2020 року (а.с.7), складені комісією у складі депутата Новицької сільської ради ОТГ Калуського району, оскільки в даних актах не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається, чи переривався строк непроживання відповідача в спірному житловому будинку, а тому дані акти не можуть бути доказом непроживання відповідача протягом зазначеного позивачем періоду. Також допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт проживання відповідача у спірному будинку по [ADDRESS] в листопаді-грудні 2020 року. Дана обставина також визнається позивачкою. Вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки задоволення вказаних вимог призведе до порушення права [PERSON] на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підстав викладеного, ст.47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст.ст. 77, 81 259, 265, 268 ЦПК України,

Outcome: dismissed