Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: визнати за нею право власності на частину рухомого майна подружжя: прицеп вартістю 3000,00 грн, корову «Береза» вартістю 18 000,00 грн, холодильник Samsung вартістю 7 000,00 грн, стіл вартістю 1 000,00 грн, диван вартістю 3 000,00 грн, а всього на 32 000 грн; визнати за нею право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності; припинити її право власності на частину автомобіля ВАЗ 21154 та мотоблока, залишивши їх відповідачу; визнати за відповідачем право власності на частину спільного майна подружжя, а саме: автомобіль ВАЗ 21154 д.н.з. [NUMBER] вартістю 97 488,00 грн, мотоблок вартістю 25 000,00 грн, прицеп вартістю 3 000,00 грн, картоплесажалку вартістю 3 000 грн, мотокосу вартістю 3 000,00 грн, шкаф вартістю 7 000,00 грн, стіл вартістю 1 000,00 грн, диван вартістю 3 000 грн, телевізор вартістю 1 000,00 грн, болгарку вартістю 900,00 грн, сварку вартістю 3 000,00 грн; визнати за відповідачем право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначає, що вона з відповідачем з 02.06.1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08.01.2020 - розірвано. Під час шлюбу ними придбано рухоме і нерухоме майно, часткою якого у неї виникла необхідність розпорядитися на власний розсуд. Після розірвання шлюбу вона неодноразово пропонувала відповідачу розділити спільне майно, але зробити це добровільно останній відмовляється. В зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем у встановлений судом строку відзиву на позов не подано. Позивачка та її представник - адвокат Дахно І.М. у судовому засіданні уточнений позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні уточнений позові визнав повністю та не заперечував проти його задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 02.06.1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08.01.2020 справа № 379/1257/19 розірвано. Рішення набрало законної сили 10.02.2020 (а.с.11). За час перебування у шлюбі сторонами придбано рухоме майно: автомобіль ВАЗ 21154 2010 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 97488,00 грн; мотоблок Zirka 108 Е 1 шт. вартістю 25 000,00 грн; причіп 2 шт. вартістю 3 000,00 грн кожний, загальною вартістю 6 000,00 грн; картоплесажалка 1 шт. вартістю 3 000,00 грн; корова «Береза» вартістю 18 000,00 грн; мотокоса 1 шт. вартістю 3 000,00 грн; холодильник Samsung 1 шт. вартістю 7 000,00 грн; шкаф 1 шт. вартістю 7 000 грн; столи 2 шт. кожний по 1 000,00 грн, загальною вартістю 2 000,00 грн; дивани 2 шт. кожний по 3 000,00 грн, загальною вартістю 6 000,00 грн; телевізор 1 шт. вартістю 1 000,00 грн; болгарка 1 шт. вартістю 900,00 грн; зварювальний апарат 1 шт. вартістю 3 000,00 грн. Всього рухомого майна на загальну суму 179 388,00 грн. Крім того, придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] загальною площею 73,0 кв. м, житловою - 44,4 кв. м, загальною вартістю 159 037,00 грн. Згідно акту, складеного депутатами Веселокутської сільської ради, вищезазначене майно добровільно описане ними станом на 28.05.2020 з визначенням вартості майна, набуте сторонами під час шлюбу (а.с.12). Як убачається з договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 12.06.1998 державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Бойко Л.В. за реєстровим № 2056, відповідач купив домоволодіння [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,25 га (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником автомобіля номерний знак [NUMBER] є [PERSON] , дата першої реєстрації - 20.07.2010 (а.с.18). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України). При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач визнав уточнений позов у повному обсязі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В зв`язку з чим, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 846,25 грн. Решта сплаченого судового збору (846,25 грн) позивачкою підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved