Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: село Великомихайлівка, вул. Штепенка, 1 Покровського району Дніпропетровської області. Даний житловий будинок належить їй на підстав свідоцтва про право власності на житловий будинок №239 від 23.03.1990 року, виданого на підставі рішення Покровського райвиконкому Дніпропетровської №240 від 24.11.1989 року. 24.10.2009 року вона надала згоду на реєстрацію в її будинку доньку племінниці [PERSON], [INFO]. Певний час вона мешкала по місцю реєстрації. Але з січня 2010 року виїхала за межі сільської ради і по місцю реєстрації на даний час не проживає, що підтверджується актом депутата сільської ради від 30.09.2016 року. Місцезнаходження [PERSON] їй не відомо. Житловий будинок належить їй для особистого проживання та проживання членів її сімї. Той факт, що в будинку досі зареєстрована особа, яка фактично на протязі останніх 5 років не мешкає, заважає їй повноцінно користуватися житловим приміщенням. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача надіслала до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності, позов підтримала та просить його задовольнити.\~\~\~\~ Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутності проти задоволення позовної заяви не заперечує. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідачки [PERSON], яка вдруге не зявилася в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді була повідомлена належним чином. Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] згідно копії свідоцтва №239 про право особистої власності на житловий будинок від 23.03.1990 року являється власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: с. Великомихайлівка, вул. Штепенка, 1 . (а.с.9). Як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок по вул. Штепенко №1, с. Великомихайлівка, Покровський район Дніпропетровська область, [PERSON] є власником вказаного житлового будинку. (а.с.15-17). З копії акту обстеження на предмет підтвердження факту проживання [PERSON] від 31 вересня 2016 року вбачається, що [PERSON], [INFO] по місцю реєстрації: село Великомихайлівка, вул. Штепенка, 1 Покровського району Дніпропетровської області на протязі останніх шести років не проживає. Місце перебування [PERSON] невідоме. (а.с.14). Отже, позивач, відповідно до ст. 10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у будинку за адресою: Дніпропетровська обл.., Покровський р-н, с. Великомихайлівка, вул. Штепенка, 1, відповідач не проживає на протязі останніх 6 років. За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач, як встановлено судом, є власником житла, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації за цим приміщенням відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. \~\~ \~\~

Outcome: approved