Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила: -в порядку\~поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та відповідачем право власності по Ѕ частині кожному на нежитлове приміщення (майстерню) №453 загальною площею 132,3 кв.м., розташоване в [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3223151000:04:024:0087, площею 0,0792 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, с/т Надія-2; -стягнути з відповідача на її користь 168 900 грн. в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля марки «Hyundai» модель «Santa FE», реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення та земельну ділянку. Свої вимоги мотивувала тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є спільним сумісним майном, відтак наявні правові підстави для поділу спільного майна подружжя, шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ його частину. Зважаючи на неможливість поділу транспортного засобу, яким постійно користується виключно відповідач, просила залишити автомобіль у власності [PERSON] , стягнувши з нього на її користь ринкову вартість 1/2 його частини, тобто 168 900 грн. В суді позивачка та її представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Позивачка пояснила, що після розірвання шлюбу вона працювала в Туреччині по п`ять місяців на рік, тому дочка на той час проживала з батьком. На даний час вона повернулася до України та проживає в орендованій квартирі разом з донькою. Ствердила, що все майно набуте за час шлюбу придбавалося спільними зусиллями, вона була домогосподаркою, виховувала дітей та періодично працювала менеджером з продажів та адміністратором в готелі. В 2008 році в салоні придбали новий автомобіль «Hyundai», яким користується відповідач. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що все набуте за час шлюбу з відповідачкою майно придбано за його особисті кошти та за кошти, які він брав в борг, коли позивачка за час шлюбу не працювала та жодних доходів не мала. В суді відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили. Відповідач в суді не заперечив, що нежитлове приміщення, земельна ділянка та автомобіль придбавалися за час шлюбу з позивачкою, однак ствердив, що на придбання вказаного майна були використані виключно його особисті кошти. Пояснив, що в його особистій приватній власності перебувала однокімнатна квартира в м. Вишгороді, яку він продав за 50\~000 доларів США, позичив гроші в батька та взяв кредит в банку. За отримані кошти придбав нежитлове приміщення (майстерню) № [NUMBER] загальною площею 132,3 кв.м., розташоване в [ADDRESS] , яке передав в іпотеку банку. Кредитні кошти повернув достроково протягом трьох років, за час шлюбу з позивачкою. Пояснив, що він разом з сином працюють архітекторами у вказаному нежитловому приміщенні. Представник відповідача в суді також посилався на те, що на час розірвання шлюбу позивачка не висувала до відповідача жодних претензій з приводу розподілу майна. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з сторони з 30 травня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що вбачається з копії свідоцтва серії [NUMBER] виданого 30 травня 1998 року. Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. 01 серпня 2020 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , що вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] . За час шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2007 року придбали земельну ділянку кадастровий номер 3223151000:04:024:0087, площею 0,0792 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за відповідачем, що вбачається з державного акту серії ЯЖ №685266 виданого 24 вересня 2009 року. Крім того сторони за час шлюбу в спільну сумісну власність сторони набули автомобіль марки «Hyundai» модель «Santa FE», реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску. Як вбачається з довідки Територіального сервісного центру №3245 від 21 травня 2019 року №458 вказаний транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] . Згідно акту експертної оцінки №06-08-01 від 06 серпня 2019 року складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» дійсна ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai» модель «Santa FE», реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, станом на 06 серпня 2019 року складає 337\~800 грн. Також за час шлюбу з позивачкою, 31 липня 2011 року сторони набули у власність нежитлове приміщення (майстерню) №453 загальною площею 132,3 кв.м., розташоване в [ADDRESS] , яке зареєстроване за відповідачем. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як встановлено з матеріалів справи та пояснень сторін, право власності на спірні нежитлове приміщення, земельну ділянку та автомобіль зареєстровано і це майно також фактично набуто в період перебування сторін в шлюбі, що згідно з ст. 74 СК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на вказане майно. Та обставина, що спірний автомобіль придбавався в 2008 році за час шлюбу сторін, визнавалася учасниками справи, а тому згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає, коли суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Що стосується доводів відповідача про те, що спірне нежитлове приміщення придбавалося ним за особисті кошти отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності однокімнатної квартири в м. Вишгороді та в борг від батька та банківської установи, то суд зазначає наступне. Так, як вбачається з договору купівлі-продажу від 18 липня 2011 року [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 109\~918 грн. Згідно п. 2 вказаного договору вказана квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Вишгородською міською радою 21 грудня 2006 року на підстав рішення виконкому Вишгородської міської ради від 23 червня 2006 року №272 та зареєстрованого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 25 грудня 2006 року за реєстраційним номером: 17248777, номер запису: 99/212 в книзі 51. З п. 17 вказаного договору вбачається, що він посвідчений за згодою дружини продавця, [PERSON] , справжність підпису на заяві якої засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Вишгородського районного суду Київської області 18 липня 2011 року за реєстровим №1787. Відтак підстав вважати, що відчужена відповідачем квартира належала йому на праві особистої приватної власності, у суду немає, яка набута [PERSON] в 2006 році, тобто за час шлюбу з позивачкою та відчужена за її згодою. Вказані доводи відповідача спростовуються також й договором іпотеки від 22 липня 2011 року про передачу нежитлового приміщення (майстерні) № [NUMBER] в іпотеку ПАТ «Банк «Київська Русь», з п. 2.1.2 якого вбачається, що предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності з дружиною іпотекодавця [PERSON] , від якої отримана заява на передачу в іпотеку за цим договором предмету іпотеки, справжність підпису якої засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 22 липня 2011 року за реєстровим №1893. Крім того, суд звертає увагу й на те, що як встановлено з пояснень відповідача по справі, кредитні кошти банку повернуті протягом трьох років з моменту оформлення договору кредиту, в період перебування в шлюбі з позивачкою. За таких обставин суд доходить висновку про те, що при укладанні кредитного та іпотечного договорів відповідач згідно ч. 2 ст. 65 СК України діяв за згодою позивачки, як співвласника вказаного майна. Відтак жодних належних, допустимих та достатніх доказів, на підтвердження того, що вказане нежитлове приміщення придбано відповідачем за його особисті грошові кошти в розумінні вимог ст. 57 СК України, суду не подано, а доводи відповідача про це в повній мірі не підтверджують і не доводять, що це майно придбано виключно за рахунок особистих коштів одного із подружжя. Разом з тим, доводи відповідача про те, що все майно набуте в шлюбі придбавалося виключно за його особисті кошти, коли позивачка ніде не працювала та жодних доходів не отримувала, суд до уваги не приймає, коли згідно положень ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). На думку суду самі тільки посилання відповідача на вказані вище обставини в даному випадку не можуть спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в шлюбі. Не приймає до уваги суд й доводи представника відповідача про те, що на час розірвання шлюбу позивачка не висувала до відповідача жодних претензій з приводу розподілу майна, коли згідно положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, суд доходить висновку, що спірні нежитлове приміщення, земельна ділянка та автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вказане майно вважається спільним сумісним майном подружжя. При поділі майна подружжя суд звертає увагу на те, що згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено судам, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з акту експертної оцінки №06-08-01 від 06 серпня 2019 року складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» дійсна ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai» модель «Santa FE», реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, станом на 06 серпня 2019 року складає 337 800 грн. Проте, вказаний акт експертної оцінки суд оцінює критично та до уваги не приймає, в якому розмір ринкової вартості спірного автомобіля є явно завищеним. Крім того, як встановлено з пояснень відповідача по справі, автомобіль суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» не оглядався, а про намір проведення такого огляду відповідача не повідомляли. Зазначені пояснення відповідача є слушними та підтверджуються також і самим актом експертної оцінки №06-08-01 від 06 серпня 2019 року в якому відсутнє значення фактичного пробігу автомобіля згідно показань лічильника одометра. За таких обставин, суд доходить висновку, що акт експертної оцінки складено без проведення огляду спірного транспортного засобу та врахування його дійсного технічного стану (коефіцієнту фізичного зносу, пробігу, комплектації, наявності аварійних пошкоджень, тощо), а тому він не є об`єктивним доказом на підтвердження доводів позову про те, що вартість Ѕ частини спірного автомобіля становить 168 900 грн. Відтак стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в розмірі 168 900 грн. в рахунок компенсації її частки в спільному сумісному майні подружжя, буде несправедливим та призведе до порушення принципу рівності часток та прав відповідача. Беручи до уваги, що спірне майно є неподільним, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними нежитлове приміщення, земельна ділянка та автомобіль, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ його частину. Що стосується позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказані нежитлове приміщення та земельну ділянку, то підстав для їх задоволення судом не встановлено, коли підстав вважати, що така реєстрація відбулася незаконно у суду немає, а її скасування для захисту прав позивачки при поділі спірного майна не потребується, оскільки рішення суду про визнання за нею права власності на Ѕ частину цього майна, що набрало законної сили, буде правовстановлюючим документом для оформлення її права власності. За таких обставин позовна заява підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial