Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача та просить визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що з лютого 2011 року у неї та відповідачем склалися фактичні шлюбні відносини. 05.09.2013 вони зареєстрували шлюб. [INFO] народився син [PERSON] . Після народження дитини особисті стосунки з відповідачем істотно погіршилися та в лютому 2018 року вони припинили шлюбні відносини. Відповідач переїхав мешкати окремо, а вона з дитиною проживали у власній квартирі [ADDRESS] . З січня 2019 року відповідач став створювати такі умови за яких у березні 2019 року позивач залишила квартиру та переїхала мешкати до своєї матері за адресою [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 16.08.2019 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. 09 вересня 2019 року відповідач у вечірній час на вулиці відібрав дитину, та с цього дня ізолював сина від спілкування з позивачкою. Позивач має постійне місце роботи, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Відповідач не працює, і не виявляє бажання до працевлаштування, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дитини та матері. Має заборгованість по аліментам 55\~311,07 грн. На підставі викладеного позивач просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] та відібрати у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] та повернути його матері [PERSON] . Ухвалою суду від 03.12.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 18.12.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просила позовну заяву в частині відібрання у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] і повернення його матері [PERSON] залишити без розгляду, у зв`язку із повернення відповідачем їй дитини [INFO] . 22.04.2020 року позивачка звернулась до суду із заявою про відмову від раніше поданої заяви про залишення позовної заяви в частині відібрання дитини без розгляду, оскільки відповідач повторно забрав дитину та ізолював його від спілкування з позивачкою. Ухвалою Приморського\~районного суду\~м.\~Маріуполя від\~22.04.2020\~рокуу задоволенні заяви [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду в частині відібрання у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] і повернення його матері [PERSON] відмовлено, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов у повному обсязі Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Представник третьої особи підтримала доводи позову, додавши, що відповідач [PERSON] був присутній на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 28.05.2020 року де поводив себе агресивно та залишив передчасно вказане засідання. Просила позов задовольнити обґрунтовуючи свою позицію висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 05.06.2020 року, яким рекомендовано визначити місце мешкання [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши позицію позивача та його представника, представника третьої особи, свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Свідок [PERSON] , суду пояснив, що він є рідним батьком відповідача. Вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач останнім часом поводить себе неадекватно, і у нього є підозри, що син вживає заборонені засоби. Син останнім часом агресивно поводиться як з позивачкою так і з ним та його дружиною. Позивачка має постійний заробіток та місце мешкання, нею створені належні умови для розвитку дитини. Вважає, що дитина повинна проживати з матір`ю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Надалі дала пояснення аналогічні поясненням [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] Пояснила, що відповідач постійно порушує спокій її сім`ї у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до поліції. Відповідач неодноразово забирав дитину та ізолював його від спілкування з матір`ю. Відповідно до ч.\~1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю, а відповідач [PERSON] батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а.с.13). Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 05.06.2020 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , встановлено, що після припинення відносин між батьками малолітній [PERSON] мешкав з матір`ю [PERSON] , якою створено належні житлово-побутові умови для проживання, відповідно до акту обстеження умов проживання від 03.02.2020 року. 21.03.2020 [PERSON] порушена домовленість і після відвідування його сином, він не повернув дитину за її місцем мешкання та утримує його у себе. Фахівцями центру неодноразово узгоджувались та здійснювались візити до [PERSON] задля оцінки потреб дитини, але потрапити до місця мешкання дитини вони не змогли. [PERSON] працює ТОВ «Фориця`з 11.05.2012 року на посаді комерційного директора, з 14.08.2017 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, з 18.06.2020 повинна приступити до роботи з окладом 7000 грн. [PERSON] не надав відомості про доходи. На засіданні комісії [PERSON] , пояснила, що бажає, щоб дитина мешкала разом з нею. [PERSON] забрав дитину та утримує її більше двох місяців у себе та вона протягом всього даного часу не має можливості бачити сина та спілкуватися з ним. [PERSON] на засіданні пояснив, що бажає, щоб син проживав з ним, оскільки [PERSON] чинить перешкоди в спілкуванні з сином. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради 28.05.2020 року рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . ( а. с. 92-93) Згідно ч.1 ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язанні виховувати дитину, піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною третьою статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Також суд враховує, той факт, що [PERSON] не працює, ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, оскільки відповідно до довідки розрахунку № 59339062/2 від 07.11.2019 року станом на день формування довідки заборгованість [PERSON] по уплати аліментів на утримання [PERSON] складає 33186,66 грн. (а.с. 34) Враховуючи наведене суд доходить висновку, що надані позивачкою докази в підтвердження обставин, викладених у позові, є належними, допустимими, достовірними, а своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову. Всі ці обставини у сукупності доводять, що в даний час, враховуючи інтереси малолітньої дитини, створення стабільних та гармонійних умов її розвитку, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з матір`ю. На підставі п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, а також виходячи із інтересів малолітньої дитини суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: approved