Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] з 24.07.2013 року. У цій квартирі зареєстрований син позивачки - [PERSON] та його колишня дружина - відповідачка у справі. Позивачка зазначає, що відповідачка з вересня 2017 року в квартирі не проживає та в квартирі немає особистих речей відповідачки. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 03.05.2018 року, в якому також встановлена та обставина, що з вересня 2017 року [PERSON] проживає окремо від [PERSON], який проживає в квартирі [ADDRESS] Позивач вказує, що про це заявила сама відповідачка під час розгляду справи №755/4547/18 про розірвання шлюбу. За твердженням позивача, реєстрація відповідача у квартирі створює суттєві перешкоди для здійснення власницею своїх прав у володінні та користуванні квартирою, а саме створює зайвий тягар, щодо оплати комунальних послуг. Також факт реєстрації особи яка не є власником створює перешкоду для подальшого розпорядження квартирою, а саме при продажу або міни. Позивач зазначає, що [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі напередодні укладення шлюбу між нею та сином позивачки, як майбутня дружина сина позивача. В спірній квартирі відповідачка проживала разом із сином позивача після укладення шлюбу, як невістка позивача, проте залишила її задовго до розірвання шлюбу рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.05.2018 року по справі №755/4547/18 про розірвання шлюбу. Посилаючись на положення ст.ст. 155, 156 ЖК України, позивачка зазначає, що за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З урахуванням положень ст.ст. 319, 321, 383, 386 ЦК України, позивачка вказує, що зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 poку по справі № 6-709цс16. Позивачка вважає, що в даному випадку положення ст. 405 ЦК України не поширюються на осіб, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім. Позивач зазначає, що оскільки на сьогодні відповідач не є членом сім'ї позивача, ніколи разом позивачем не проживала та не вела спільне господарство, на дані правовідносини не поширюються положення ст. 405 ЦК України про право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Ухвалою суду від 25.09.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2018 року представник відповідача за довіреністю звернулась до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи та згідно довідкового листа до справи, представник того ж дня ознайомилась з матеріалами справи. Отже сторона відповідача була повідомлена про час та місце розгляду справи на 16.10.2018 року, однак в судове засідання відповідач та його представник не з'явились. 22.11.2018 року до суду надійшла заява відповідача з повідомленням про фактичне місце проживання з проханням направляти судовому кореспонденцію за місцем цього фактичного проживання. Також відповідачем повідомлено номер свого мобільного телефону. В судове засідання призначене на 26.11.2018 року відповідачка та її представник не з'явились і враховуючи заяву відповідача про зміну місця проживання судом було оголошено перерву у розгляді справи. В судове засідання призначене на 26.12.2018 року відповідачка та її представник не з'явились у зв'язку із чим судом знову було оголошено перерву в розгляді справи. В судове засідання призначене на 22.01.2019 року відповідачка не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції на повідомлену відповідачкою адресу та направлення смс повідомлення на мобільний номер телефону повідомлений відповідачкою, причини неявки відповідачка суду не повідомила. До початку судового засідання представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та у разі неявки відповідача ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2013 року, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 4-5). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS], що підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 21.09.2018 року (а.с. 18). У квартирі [ADDRESS] також зареєстрований [PERSON], [INFO], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту вказаної особи (а.с. 8-11). У своїй позовній заяві позивака посилається на положення чинного законодавства України щодо захисту прав власника житлового приміщення, зокрема норми ст. 319 ЦК України, яка передбачає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Також позивачка посилається на зміст постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. При цьому, відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Як вбачається зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.05.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 28.09.2013 року та розірваний вказаним рішенням суду. При цьому, позивачка вказує, що відповідачка з вересня 2017 року не проживає у належній позивачу квартирі, а зареєстрована була у ній на передодні весілля з [PERSON], який є сином позивачки. Відповідно до положень ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За таких умов суд приходить до висновку, що відповідачка з урахуванням рішення суду про розірвання шлюбу від 03.05.2018 року, на теперішній час є колишнім членом сім'ї позивача. Таким чином, посилання позивача на норми законодавства щодо захисту права власності шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою є помилковими і застосуванню в даному випадку підлягають норми ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Встановивши дійсні обставини справи, суд не обмежений посиланнями сторони позивача на конкретні норми матеріального права, які мають бути застосовані, адже в будь-якому випадку суд розглядає позов в межах заявлених позовних вимог і в даному випадку позивачем не ставиться вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності, а прохальна частина позову містить лише вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом наявного в матеріалах справи рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.05.2018 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], позивачка ([PERSON]) в обґрунтування вимог зазначає, що з вересня 2017 роки вони з відповідачем ([PERSON]) спільно не проживають, шлюбних стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства (а.с. 14). Отже, вказаним рішенням зафіксовано дані про те, що [PERSON] не проживає разом з [PERSON] з вересня 2017 року. Таку інформацію [PERSON] повідомила суду особисто у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, тож враховуючи місце реєстрації [PERSON], знаходить своє підтвердження факт не проживання відповідачки у квартирі [ADDRESS] понад один рік, що є підставою для застосування положень ст. 405 ЦК України та визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved