Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою та свої позовні вимоги мотивує тим, що після смерті батька, основного квартиронаймача, здобула право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки тривалий час спільно проживала з батьками однією сім`єю, мала з ними спільний бюджет, доглядала за ними, сплачувала за комунальні послуги тощо. Тому позивачка просить визнати за нею право користування та наймачем житлового приміщення [ADDRESS] , замість попереднього наймача, її батька [PERSON] , що помер. На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на наступне. На підставі протоколу № 7 засідання комітету профсоюзу СМПО ім. М.В. Фрунзе від 28.12.2984 р. однокімнатна, житловою площею 19,35 кв. м квартира № 149 в будинку для проживання малих сімей № 39 була надана її батьку [PERSON] та членам його сім`ї. в тому числі і їй. На підставі вказаного протоколу з наймачем [PERSON] та членами його сім`ї на вищевказану квартиру було укладено договір найму від 2 квітня 1985 р. В 2003 році позивач вийшла заміж та змінила прізвище із [PERSON] на [PERSON] , пізніше у 2014 році повторно уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] , на підтвердження чого, надала копію свідоцтва про народження, свідоцтва про одруження та свідоцтвом про шлюб. 21 листопада 2019 року після тривалої хвороби померла мати позивачки - [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала у спірній квартирі [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , який також до моменту смерті був зареєстрований за вказаною адресою. Позивач зазначає, що перед смертю її батько мав намір приватизувати займане ними житло і почав збирати документи, необхідні для здійснення приватизації, зокрема, замовив технічний паспорт, оплатив його виготовлення, але завершити процес приватизації не встиг. Також свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки її матір була лежачою хворою, хворіла на цукровий діабет, а батько іноді зловживав спиртними напоями, то позивач декілька років фактично проживала з батьками, мала з ними спільний бюджет, купувала ліки та сплачувала за комунальні послуги. Після смерті батьків звернулась за консультацією до Управління ЦНАП в м. Суми, де їй порадили звернутися до суду, оскільки у них відсутні підстави для її реєстрації. У зв`язку з тим, що батько позивача [PERSON] не встиг завершити приватизацію, щоб мати змогу розпорядитися своїм житлом, та після смерті основного квартиронаймача позивач позбавлена можливості завершити її, оскільки не зареєстрована в даній квартирі, то відповідно вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник - адвокат Гурнак С.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідачів в судове засідання не з`явився. У наданому суду відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог мотивуючи тим, що на сьогоднішній день відсутні підстави для реєстрації позивача, оскільки основний квартиронаймач помер. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до протоколу № 7 засідання комітету профсоюзу СМПО ім. М.В. Фрунзе від 28.12.2984 р. однокімнатна, житловою площею 19,35 кв. м квартира № 149 в будинку для проживання малих сімей № 39 була надана [PERSON] , батьку позивачки та членам його сім`ї. 02 квітня 1985 р. з наймачем [PERSON] та членами його сім`ї на вищевказану квартиру було укладено договір найму. [INFO], згідно свідоцтва про смерть, померла мати позивачки [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Згідно наданих довідок, останнє місце реєстрації та проживання батьків позивачки була кв. [ADDRESS] . З наданих позивачем документів, зокрема копії паспорта, вбачається, що позивач зареєстрована в [ADDRESS] . На підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного бюджету позивачем надані копії квитанцій про придбання речей домашнього вжитку, продуктів споживання, а також побутової техніки. На підтвердження викладених в позовній заяві обставин позивачем було заявлено клопотання про допит свідків. В судовому засідання були допитані в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою батьків позивачки та підтвердила, що позивач [PERSON] тривалий час, більше року проживала зі своїми батьками, лікувала мати, доглядала за нею, купувала продукти та ліки, вони мали спільний бюджет. Свідок [PERSON] надала суду пояснення, а саме, що вона є подругою з дитинства позивачки [PERSON] , навідувала її батьків в останній рік, та стверджує, що [PERSON] проживала з батьками, доглядала за хворою матір`ю, купувала речі, ліки та продукти. У суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів. Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання права на користування житловим приміщенням. Обрання саме такого способу захисту свого права обґрунтовується наступним. З положень п. 18 Правил реєстрації проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, вбачається, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені, то суд виходить з наступного. Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором. Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Відповідно до положень частин першої-третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 зазначено, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору не обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 686/15695/15-ц, яка відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України застосується судом першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, з метою захисту власних житлових прав [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням. Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК Української РСР, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення. Крім того, з огляду на висловлені заперечення відповідачів, дійсно не визнається право позивача на користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 65 ЖК Української РСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, а також у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 182/8114/15-ц, які відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховані судом при застосуванні норм права. За таких обставин, суд, з`ясувавши наведені обставини у справі та дослідивши всі надані сторонами докази, виходить із того, що оскільки [PERSON] вселилася у спірну квартиру на законних підставах як члени сім`ї наймача, та проживає у ній до цих пір, сплачує комунальні послуги, у судовому порядку не визнавалися такою, що втратила право користування квартирою, тому наявні правові підстави для задоволення позову про визнання за позивачем права користування спірною квартирою та визнання її наймачем вказаної квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Оскільки, під час розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивачки з приводу заявлених позовних вимог, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved