Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про надання на їй дозволу на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання з матір`ю. Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем проживали в шлюбі, який розірвано за рішенням Хустського районного суду від 06.02.2018 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Відповідач зловживає спиртними напоями та часто виганяє позивачку з неповнолітніми дітьми з дому. Минулого року позивачка мала можливість працевлаштуватися за кордоном та отримала від відповідача дозвіл на вивезення дітей на літні канікули за кордон, де дітям сподобалося. На даний час, позивачка офіційно працевлаштована в Чеській республіці, має житло та хоче забрати дітей з собою, оскільки батько матеріально дітей не забезпечує, зловживає спиртними напоями та негативно впливає на дітей. Виходячи з наведених у заяві обставин позивачка просила суд ухвалити рішення про задоволення позову. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подала заяву про розгляд справи у їх з позивачкою відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також подав заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі. Позовні вимоги визнав повністю та не заперечив, щодо їх задоволення. Представник органу опіки та піклування Хустської РДА Дуда Т.М. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову не заперечила. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, тощо) судом не проводилось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, з урахуванням заяв учасників процесу про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, зобов`язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. З врахуванням обставин справи та встановлених доказів, а також враховуючи інтереси неповнолітніх дітей та забезпечення умов для їх оздоровлення, відпочинку та культурного розвитку, беручи до уваги письмову заяву відповідача про визнання позову, суд вважає за можливе позовні вимоги позивачки задовольнити. Питання розподілу судових витрат сторонами не ставилось.

Outcome: approved