Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про припинення права власності останнього на частку у спільному майні - ? частки квартири [ADDRESS] з виплатою відповідачу грошової компенсації в розмірі вартості цієї частки та визнання за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, що належала відповідачу. В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що відповідач є її колишнім чоловіком. Вказану квартиру вона придбала у на підставі Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.04.1996 року про примусовий обмін житлових приміщень, за яким вирішено [PERSON] з неповнолітнім сином пересилити в квартиру [ADDRESS]. 24.02.2009 р. вона подарувала відповідачу ? частину вказаної квартири, взамін за одруження на ній, оскільки фактично з 2005 року проживали однією сім'єю без оформлення шлюбу. З червня 2015 року перестали проживати разом, відповідач добровільно виїхав з квартири та почав проживати у іншої жінки, а 29.09.2017 р. рішенням Залізничного районного суду м. Львова шлюб укладений 31.12.2011 року було розірвано. Відповідач квартирою не опікується, комунальні платежі не сплачує і взагалі квартирою не цікавиться. Ще у 2010 році спільно з відповідачем, перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, придбали квартиру [ADDRESS]. На даний час у відповідача на праві власності є ? частка спірної квартири, а також квартира [ADDRESS] та приватизована кімната [ADDRESS]. Спірна квартира складається з однієї житлової кімнати 19,3 кв.м та загальною площею 33 кв.м. У вказаній квартирі проживає вона з двома синами - 19 та 12 років. Вважає, що оскільки частка відповідача у вказаній квартирі є незначною, виділення її в натурі не можливо, однокімнатна квартира є неподільною, спільне володіння і користування квартирою є неможливим, припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки він має у власності ще два житлових приміщення, то просить суд припинити право власності відповідача на ? частку спірної квартири з виплатою йому вартості цієї частки квартири та визнати за нею право власності на вказану частку квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, додатково ствердив, що у зв'язку з тривалістю судового розгляду позивачем було надано новий висновок щодо вартості спірної квартири, згідно якого вартість збільшилась у порівнянні з висновком, що подавався при подачі позову, а тому позивачем внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА в Львівській області 134 000 грн., відповідно до останнього висновку про вартість та надав на підтвердження цього оригінал квитанції. Просить позов задовольнити. Зустрічний позов заперечив з підстав його надуманості, оскільки позивач за зустрічним позовом не має жодного відношення до придбання квартири у 1996 році. Крім того, подав заяву про застосування строку позовної давності. Просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що проживав з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1991 року до офіційного оформлення шлюбу 31.12.2011 р. Підтвердив, що з 2014 року з відповідачкою за зустрічним позовом разом не проживає, офіційно шлюб розірвано у 2017 році. Стверджує, що 17.07.1996 року разом зі [PERSON] придбали спірну квартиру, згідно договору, який був оформлений на останню. Вважає, що квартира набула статус спільної сумісної власності у рівних частинах по ? частці кожному. 24.09.2009 р. [PERSON] подарувала йому свою ? частку квартири, а отже він став власником квартири у цілому. Враховуючи, що [PERSON] оспорює його право власності на квартиру, то просить визнати за ним право власності на квартиру у цілому. В судовому засіданні відповідач та його представник первісний позов заперечили та підтримали зустрічні позовні вимоги, з підстав викладених у позові. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги за первісним та зустрічним позовом, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Однак, надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч.2 ст.183 цього Кодексу. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть, істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п.1 - 3 ч.1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника га членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14. Також Пленумом ВССУ у своїй Постанові № 5 від 7.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності, присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених п.п.1-4 ч.1 та ч.2 ст. 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Відповідно до положень ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом(ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6) Згідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами визнається та не заперечується, що шлюб між ними було зареєстровано 31.12.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Згідно копій свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сторони ствердили і не заперечують, що двоє дітей проживають разом з матір'ю у спірній квартирі. Доказів на підтвердження факту спільного проживання з 1991 року як стверджує відповідач та з 2005 року, як стверджує позивач, суду надано сторонами не було, а отже суд такі факти до уваги не бере, оскільки такі докази є припущенням. З копії рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням визнано, що відповідач [PERSON] визнав не проживання однією сім'єю зі [PERSON] з травня 2014 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також ствердив, що з травня 2014 року не проживає з відповідачкою у спірній квартирі, що не заперечив і представник позивачки. Відповідно до копії рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.04.1996 року проведено примусовий обмін житлових приміщень між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. в результаті якого: [PERSON] з неповнолітнім сином пересилити в квартиру [ADDRESS], [PERSON] з [PERSON] з неповнолітнім сином пересилити в квартиру [ADDRESS], [PERSON] з [PERSON] з неповнолітніми дітьми пересилити в квартиру [ADDRESS]. Згідно копії договору купівлі-продажу від 17.07.1996 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв.м та має загальну площу 33 кв.м. З копії договору дарування частки квартири від 24.02.2009 року слідує, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар ? частку квартири [ADDRESS]. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.10.2009 р. [PERSON] є власником ? частки квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що йому на праві приватної власності належить також квартира [ADDRESS] та приватизована кімната [ADDRESS], а отже дані факти доказуванню не підлягають в силу вимог ст.82 ЦПК України. Відповідно до Висновку про вартість майна від 11.06.2018р., наданого Національною компанією «Укпексперт», ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 268000 грн. Отже, вартість 1/2 частки складає - 134 000 грн. Відповідач доказів на спростування даної оцінки, а також обґрунтованих заперечень щодо наданої позивачем оцінки квартири суду не надав. Згідно квитанції банка Приватбанк від 07.07.2018 року позивачкою за первісним позовом [PERSON] внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА України 134 000 грн. Враховуючи наведене, а також те, що спільне володіння і користування майном є неможливим по тій причині, що сторони є чужими один для одного людьми; відносини між сторонами неприязні, квартира є однокімнатною, невеликої площі (загальна площа 33 кв.м), а отже її поділ неможливий, як і неможливо виділити частку відповідача у натурі, відповідач на протязі понад 4 років не проживає у спірній квартирі та нею не цікавиться, комунальні платежі не сплачує, за власним бажанням залишив квартиру і проживає в іншому місці, має у власності два житлових приміщення (квартиру та приватизовану кімнату у гуртожитку), що дає підстав вважати, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам останнього, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для припинення права власності [PERSON] на ? частку спірної квартири з компенсацією на його користь грошових коштів, сума якої відповідає дійсній вартості частки відповідача, та визнання за позивачкою права власності на зазначену 1/2 частку квартири. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходить з наступного. Відповідач за зустрічним позовом подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5). Відповідач за зустрічним позовом визнав, що з травня 2014 року не проживає у спірній квартирі. Факт визнання даної обставини зафіксовано у рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2017 р. про розірвання шлюбу. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що якщо позивач за зустрічним позовом вважав порушення своїх прав щодо права власності на спірну квартиру, то порушене, на думку позивача, право розпочалось у травні 2014 року, а отже встановлений законом загальний строк позовної давності у даному випадку сплив у травні 2017 року, а зустрічний позов було подано тільки 27.09.2017 року тобто після спливу встановленого законом строку. Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодних обґрунтувань поважності пропуску вказаного строку давності, то суд вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою за зустрічним позовом у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами. Твердження позивача за зустрічним позовом, що ? частка спірної квартири належала йому, оскільки була придбана під час спільного проживання однією сім'єю, спростовується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від…. 1996 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на квартиру. А покликання позивача за зустрічним позовом на факт спільного проживання однією сім'єю не підтверджено жодним доказом та заперечується відповідачкою за зустрічним позовом.

Outcome: approved