Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем шлюб укладено 08 травня 2015 року та зареєстровано у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського РУЮ в Закарпатській області, за актовим записом № 77. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває на її утриманні та вихованні. Сімейні відносини в них не склалися, позаяк відповідач неодноразово застосовував до неї фізичну силу. Вже тривалий час вони разом не проживають, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружніх відносин. Весь свій час вона проводить з їх донькою Ніколеттою, дбає про її здоровя, виховання та утримання, а відповідач своїх обовязків щодо виховання дитини не виконує, а тому вважає, що проживання дитини разом з нею відповідає інтересам доньки. Крім того, вона має можливість забезпечити доньці належні умови проживання та повною мірою займатися її вихованням, позаяк відповідач забезпечити такі умови для дитини не взмозі, оскільки немає власного житла та його часто не буває вдома. Подальше сумісне життя і збереження сім'ї вважає недоцільним та неможливим, а тому, просить шлюб, укладений між нею та відповідачем, розірвати, а також визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за місцем проживання матері. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд розглянув справу у його відсутності на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи. Представник третьої особи органу опіки і піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, позаяк подала заяву про розгляд справи у відсутності представника. Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2015 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського РУЮ в Закарпатській області, за актовим записом № 77 (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження дитини: доньки [PERSON], [INFO], матірю значиться позивач у справі [PERSON], а батьком - відповідач у справі [PERSON] (а. с. 6). Згідно статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося. Про це свідчать ті обставини, що вони тривалий час сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Враховуючи наведене, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. Як встановлено в судовому засіданні від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні та вихованні. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 04 березня 2019 року рекомендовано визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з її матірю [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS] Даний висновок мотивовано тим, що у вихованні та навчанні малолітньої дитини безпосередньо активну участь приймає мама, яка по місцю проживання характеризується позитивно, під час обстеження умов проживання встановлено, що нею створено всі умови для проживання та виховання доньки, а батько дитини [PERSON] по місцю проживання відсутній, виїхав на заробітки за кордон (а.с.31,32). Частина 1 ст. 160 Сімейного кодексу України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дитини, стан її здоров'я, наявність власного житла сторін та інші обставини, що мають істотне значення, а також наявність позитивного висновку з цього приводу органу опіки і піклування. З врахуванням вказаного та враховуючи те, що на даний час дитина проживає з матір'ю [PERSON], суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], 26 червня 2016, з матір'ю є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Разом з тим, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з донькою, турботу відносно останньої та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матірю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 1409,60 гривень.

Outcome: approved