Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 22.11.2008 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося через постійні сварки, які відбувалися на очах оточуючих людей, батьків, знайомих, сина, що тяжким чином впливає на його психічний стан та кожного разу спричиняє позивачці та дитині душевні страждання, а тому просить шлюб розірвати. Позивачка та її представник в судовому засіданні свій позов підтримали та просила шлюб розірвати. Проти примирення заперечують. Відповідач проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечує. Крім того відповідач подав зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком та просить суд сина [PERSON] залишити на виховання та проживання з батьком [PERSON] посилаючись на те, що він вважає, що син повинен проживати саме з ним , а позивачка не має наміру добровільно визначитися з місцем проживання дитини згідно договору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу слід задоволити, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з слідуючих підстав. Згідно ст. 51 Конституції України «Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка». В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, ведення спільного господарства, бюджету, проживають окремо. Між ними втрачені почуття любові та взаємоповаги, розлад в сім'ї носить стійкий характер. Проти примирення категорично заперечують. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. При таких обставинах суд вважає, що зберігати даний шлюб недоцільно, а тому його слід розірвати. Прізвище позивачки залишити «[PERSON]». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що від зареєстрованого 29.11.2008 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 180 шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], який є дитиною - інвалідом з дитинства, страждає на аутизм та на даний час навчається в Трипільській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІ ступенів дитячого дошкільного відділення «Волошка» в м.Біла Церква. Поза навчанням син [PERSON] ребуває як з матір'ю [PERSON] так і з батьком [PERSON]. Батьки обоє піклуються дитиною, забирають сина з навчання. Батько дитини [PERSON] позитивно характеризується, забезпечений житлом, працевлаштований, однк з висновку Кагарлицької РДА про доцільність проживання малолітньої дитини № 01-28-265 від 30.01.2019 року вбачається, що [PERSON], [INFO], доцільно залишити проживати з матір'ю - [PERSON]. А тому при винесенні рішення суд вважає за доцільне взяти до уваги висновок Кагарлицької РДА та залишити проживати дитину з матір»ю [PERSON] Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, «батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Відповідно до ч.2,8,9,10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до припису ст. 6 Декларації прав дитини від 20.11.59 року зазначено, що малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з матір'ю. Син [PERSON] є малолітньою дитиною, дитиною-інвалідом. З точки зору психології між дитиною та матір'ю в цьому віці існує тісний зв'язок , розірвання якого накладає глибокий слід в майбутньому на психіці та на фізичному розвитку дитини. Будь яких виняткових обставин, які б свідчили про те, що місце проживання малолітнього сина разом з матір'ю буде суперечити інтересам самої дитини в матеріалах справи не містяться. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed