Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати за період квітень листопад 2015 року в сумі 6901,08 грн.. В подальшому зменшила позовні вимоги та просила стягнути 3811 грн. 70 коп.. В обґрунтування зазначає, що 22.08.1973 року позивачка прийнята відповідачем на роботу на посаду медичної сестри процедурного кабінету жіночої консультації. 25.09.1973 року переведена працювати на посаду медичної сестри процедурного кабінету жіночої консультації. На вказаній посаді працює по теперішній час. З 01 квітня 2015 року відповідач не проводить індексацію заробітної плати своїм працівникам, що він зобовязаний робити відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», абзацом 4 ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». В грудні 2015 року вона звернулась до відповідача з вимогою про нарахування та виплату індексації заробітної плати. Вважає відмову відповідача у нарахуванні та виплаті їй індексації заробітної плати не законною. Позивачка в судове засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення, відповідно до яких позов визнав частково та просив стягнути з КУ «Токмацька центральна районна лікарня» на користь [PERSON] індексацію заробітної плати за період з квітня 2015 року по листопад 2015 року у сумі 3811,70 грн.. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Встановлено, що 22.08.1973 року позивачка прийнята відповідачем на роботу на посаду медичної сестри процедурного кабінету жіночої консультації. 25.09.1973 року переведена працювати на посаду медичної сестри процедурного кабінету жіночої консультації. На вказаній посаді працює по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки від 01 червня 1969 року. З 01 квітня 2015 року відповідач не проводить індексацію заробітної плати своїм працівникам, що не визнається позивачкою та представником відповідача. В грудні 2015 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про нарахування та виплату індексації заробітної плати. Відповідач відмовив у задоволенні заяви в звязку з відсутністю у його кошторисі коштів на виплату індексації, відповідно до листа № 03/2379 від 21.12.2015 року. Відповідно до довідки Комунальної установи «Токмацька центральна районна лікарня» Токмацької міської ради від 14.03.2016 року № 03/1008 [PERSON] дійсно працює сестрою медичною процедурного кабінету в КУ «Токмацька центральна районна лікарня» Токмацької міської ради, в звязку з чим їй була нарахована індексація заробітної плати за період квітень листопад 2015 року в сумі 3811 грн.70 коп. та за наявності фінансових ресурсів була б виплачена. Відповідно до довідки Комунальної установи «Токмацька центральна районна лікарня» Токмацької міської ради від 14.03.2016 року № 03/1607 структура заробітної плати [PERSON] за 2015 рік складає 27230 грн. 03 коп.. Посилання представника відповідача на відсутність відповідних бюджетних асигнувань як на підставу необґрунтованості позовних вимог суд оцінює критично з огляду на наступне. Статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», визначені джерела коштів на проведення індексації грошових доходів населення. Частиною 6 цієї статті зазначено, що проведення індексації грошових коштів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загального обов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Згідно пункту 14 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, Кабінету Міністрів України доручено за результатами першого півріччя 2015 року та з урахуванням економічної ситуації затвердити порядок проведення індексації заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійних та соціальних виплат. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» Кабінет Міністрів України зобов'язано затвердити особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік. Згідно п. 6 Порядку Проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078, - проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік. (пункт 6 доповнено абзацом згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. N 1013, яка застосовується з 01.12.2015 р.). До 01.12.2015 року рішення про затвердження особливого порядку індексації не було прийнято. Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації працівників бюджетних установ у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік, дає підстави для нарахування індексації заробітної плати у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Щодо ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» як було зазначено вище, цією нормою визначається джерело коштів на проведення індексації. Ця норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов'язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів. В свою чергу відповідач не надав доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується, гроші на індексацію заробітної плати відсутні. Так, невиплата індексації заробітної плати є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Подібне розуміння можливості обмежень прав власності на майно відповідає загальноєвропейським стандартам у галузі права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні, ухваленому 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» (і Кечко проти України), Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату бюджетних коштів їх відсутністю, а тому посилання відповідача на відсутність коштів, не може бути підставою, для відмови в задоволенні позову. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність». Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. В п. 22-23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» остаточне рішення від 10 червня 2011 року зазначено, що Суд повторює, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» [ВП], заява N 31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X). Суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України», згадане вище, пункт 23). Так, реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням бюджетних коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. Вирішуючи питання щодо суми, яка підлягає стягненню, суд приходить до наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, за період з січня по березень 2015 року позивачу була нарахована та виплачена індексація заробітної плати. З 01 квітня 2015 року відповідач не проводить індексацію заробітної плати своїм працівникам. За період з квітня по листопад 2015 року позивач отримувала заробітну плату без нарахування індексації. Відповідач надав суду розрахунок індексації заробітної плати позивача, відповідно до якого у 2015 році вона становить: квітень 347,62 грн., травень 489,97 грн., червень 694,28 грн., липень 731,07 грн., вересень 467,08 грн., жовтень 540,84 грн., листопад 540,84 грн., а всього 3811,70 грн. Зазначений розрахунок сторони не оспорюють, а тому у суду відсутні підстави визнавати його не допустимим та не належним доказом. Враховуючи, що індексація на заробітну плату входить до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів як з заробітної плати, в наданому відповідачем розрахунку індексації, що підлягає виплаті позивачу, зазначені суми відповідних відрахувань податків і обов'язкових платежів. Індексація заробітної плати [PERSON] з урахуванням всіх обовязкових утримань, складає 3811,70 грн., і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved