Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, зазначаючи, що вона являється власницею житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач по справі [PERSON] являється сином колишньої власниці будинку, зареєстрований в будинку з 30.12.2015, але фактично не проживає у вказаному будинку з 2016 року і по теперішній час. З наведених підстав просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним будинком та зняти його з реєстраційного обліку. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, спрямував на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, висловив позицію про визнання позову. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до статті 247 частини 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів. Дослідивши наявні в справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частин 1, 4 статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.05.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 04-05). Той факт, що відповідач [PERSON], який зареєстрований в житловому будинку згідно даних по господарської книги (а.с. 08), не проживає у вказаному житловому будинку підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 26.09.2018 (а.с. 06). За вказаних обставин суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача в будинку, власницею якого є позивачка обмежує останню у здійсненні прав на користування, володіння і розпорядження власністю, тому позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Вирішуючи питання обґрунтованості позовної заяви в частині вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки, питання про зняття з реєстраційного обліку відноситься до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При цьому рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. З огляду вищенаведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за подання до суду позовної заяви сплачено 704,20 грн. судового збору (а.с. 1). Відповідно до статті 141, статті 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачці з державного бюджету 352,40 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову (704,80 х 0,5 = 352,40). Інша частина понесених позивачкою витрат зі сплати судового збору з урахуванням часткового задоволення позову в розмірі 176,20 грн. (352,40 : 2 = 176,20) відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивачки. На підставі статей 319, 321, 391, 405 ЦК України, частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial