Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що за рішенням суду від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] було відмовлено, оскільки [PERSON] перешкоджав позивачці у цьому. Зазначала, що спірний будинок складається з двох житлових кімнат, внаслідок чого можливе проживання як позивачки, так й відповідача у окремих кімнатах даного будинку. Оскільки вона зареєстрована у вказаному житловому приміщенні, має право на користування ним, яке порушується [PERSON], то вважаючи дії відповідача незаконними, просила суд вселити її до будинку [ADDRESS], встановивши порядок користування між сторонами спірним житловим будинком. В судовому засіданні [PERSON], підтримуючи заявлені нею позовні вимоги просила, суд задовольнити поданий нею позов. При цьому пояснила, що вона спільно із відповідачем мешкала у буд. [ADDRESS], разом із яким ремонтувала вказаний будинок за спільні кошти та матеріали, тому вона має повне право на користування ним. У теперішній час вона винаймає житло, де змушена тимчасово мешкати, бо відповідач перешкоджає їй у проживанні в спірному будинку, а іншого житла вона немає. Просила вселити її в буд. [ADDRESS]. Представник [PERSON], яка діє на підставі договору, [PERSON], в судовому засіданні на задоволенні позову [PERSON] наполягала, вказуючи, що право на користування позивачки даним будинком було підтверджено рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій. Додавала, що оскільки онук відповідача мешкає у спірному будинку, то позивачка також набула право на проживання у ньому. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення поданого до нього позову, просив відмовити у його задоволенні. При цьому пояснив, що він не перешкоджав ніколи у користуванні буд. [ADDRESS] позивачці, бо [PERSON] самостійно покинула спірний будинок, не бажаючи мешкати разом із ним. Додавав, що позивачка має у користуванні двоповерховий будинок, який належить її сину. Стверджував, що спірний будинок він побудував самостійно на власні кошти, тому позивачка не має жодного відношення до цього будинку. Додавав, що у буд. [ADDRESS] лише одна житлова кімната, бо будинок не добудований. Оскільки вказаний будинок самовільний, бо дозволу на його будівництво після того, як він згорів у пожежі, відповідні органи не надавали йому та будинок не приймався у експлуатацію, то вважав, що позивачка не має права претендувати на проживання у ньому. Пояснив також, що у будинку зареєстрований разом із ним його онук, тому проживання у одній кімнаті трьох осіб різної статі та віку неможлива. Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в судовому засіданні повністю підтримавши доводи [PERSON], вказувала, що правових підстав для проживання у спірному будинку у [PERSON] немає, бо право власності у [PERSON] на вказаний будинок не виникло після проведення його самовільного будівництва, тому й права користування у [PERSON] не може існувати за відсутності об'єкта нерухомого майна, який недобудований. Просила відмовити у позові. Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2007 року по 7 липня 2015 року, що підтверджується копією рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 червня 2015 року, яке набуло чинності, яким був розірваний вказаний шлюб (а. с. 33). Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 24 березня 1992 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 1963 року, договір купівлі-продажу від 1985 року, внаслідок чого за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке було зареєстровано за ним в Маріупольському БТІ 1 червня 1992 року, реєстр № 13619 (а. с. 24-25). За довідкою 24-ї пожежної частини Управління МНС в м. Маріуполі ГУ МНС України в Донецькій області вбачається, що 21 січня 2001 року в [ADDRESS] відбулась пожежа внаслідок необережного поводження з вогнем (а. с. 56). Факт придбання [PERSON] та виділення йому матеріалів на будівництво будинку підтверджується накладною від 15 травня 2006 року, заявою відповідача від 22 березня 2005 року, клопотанням та постановою правління ВАТ «ММК імені Ілліча» від 29 березня 2005 року, а також накладними від 12 травня 2005 року та квитанціями (а. с. 57-63). За домовою книгою по [ADDRESS], відомостями Орджонікідзевського РВ в м. Маріуполі ДМС України в Донецькій області та паспортом позивачки вбачається, що [PERSON] прописана у спірному будинку з 29 грудня 2010 року (а. с. 5, 7-9, 23). Також з домової книги по [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] (а. с. 82-84). Допитана у судовому засіданні свідок, [PERSON], вказувала, що сторони по справі з 2006 року разом розпочали будувати будинок [ADDRESS] за спільні кошти після того, як старий будинок було зруйновано. Стверджувала, що сторони разом мешкали у спірному будинку, як чоловік та дружина. Додавала, що позивачка доглядала за відповідачем, коли той хворів. Вказувала, що у цьому будинку була готова одна житлова кімната, де можна було мешкати. Стверджувала, що їй зі слів сусідів відомо, що позивачку [PERSON] вигнав із спільного будинку років два тому назад. Свідок, [PERSON], пояснила суду, що вона є сусідкою [PERSON] по [ADDRESS], де разом мешкали сторони по справі. Стверджувала, що [PERSON] та [PERSON] разом за спільні кошти будували вказаний будинок з 2005 року, де мешкали удвох у цивільному шлюбі. Додавала, що допомагав будувати будинок син [PERSON] Пояснила також, що вона особисто чула, як [PERSON] вигнав із спірного будинку позивачку в 2014 році. Вказувала, що у теперішній час [PERSON] мешкає разом із своєю тіткою. Додавала, що по [ADDRESS] мається будинок, який [PERSON] дійсно будувала разом із своїм сином, однак даний будинок нежилий. В суді свідок, [PERSON], вказала, що вона є сусідкою сторін по [ADDRESS], який [PERSON] та [PERSON] будували разом десь з 2005 року. Стверджувала, що сторони мешкали разом у вказаному будинку однією родиною. Зазначала, що у даному будинку є житлові кімнати, бо вона бувала там. Вказала, що вона бачила, як в 2014 році відповідач вигнав [PERSON] зі спірного будинку, внаслідок чого позивачка була змушена покинути цей будинок. Зі слів інших сусідів вона знає, що у будинку [PERSON] змінив замки, тому [PERSON] не може туди більше потрапити. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було відмовлено. Зазначене рішення суду першої інстанції набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області від 26 січня 2016 року (а. с. 6, 64-65). В той же час відповідно до висновку про реєстрацію домоволодіння по [ADDRESS] від 21 січня 1994 року, рішення від 26 січня 1994 року виконкому Орджонікідзевської районної ради м. Маріуполя та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 5 квітня 2006 року було затверджено ідеальні частки домоволодіння по [ADDRESS] між [PERSON] (в частці 43/100) та [PERSON] (в частці 57/100, а з 5 квітня 2006 року власник 57/100 частки [PERSON]) (а. с. 51, 52, 53). Натомість відсутність зареєстрованого на праві приватної власності у сторін по справі нерухомого майна вбачається з інформаційної довідки від 28 грудня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 30, 31-32). За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 5 березня 2016 року вбачається, що житловий будинок літ. А-1 по [ADDRESS] за своїм технічним станом та об'ємно-планувальному рішенню в цілому не суперечить вимогам державних будівельно-технічних норм для житлових будинків, ступінь готовності якого складає 98%. Судовий експертом [PERSON] зазначено, що житлова кімната літ. 2-3 у даному будинку не закінчена будівництвом та не придатна для експлуатації в якості жилого приміщення, однак технічний стан житлового будинку літ. А-1 по [ADDRESS] відповідає для його використанню за призначенню та проживанню в ньому людей в одній житловій кімнаті літ. 2-2 площею 11 кв. м. із допоміжними приміщеннями. При цьому експерт визначив, що житловий будинок літ. А-1 по [ADDRESS] є самовільним будівництвом внаслідок відсутності документів про введення його у експлуатацію, тому його експлуатація внаслідок цього заборонена за законом (а. с. 74-79). Самовільне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] підтверджується також копією технічного паспорту на вказане домоволодіння, копією інвентарної справи за цією адресою та довідкою Маріупольського БТІ від 16 червня 2011 року (а. с. 50, 54, 55). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Натомість за ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Суд зазначає, що в контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. При цьому за ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також суд зазначає, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). На підставі п. 12 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 (в редакції від 8 вересня 2015 року) (далі за текстом - Порядок), експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється. За п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація). Відповідно до п. 13 Порядку зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. Натомість, як вбачається з досліджених у судовому засіданні доказів, в тому числі з інвентарної справи на домоволодіння [ADDRESS], після того, як належний [PERSON] житловий будинок був зруйнований пожежею, на місці якого було розпочато реконструкцію та будівництво нового будинку, то такий об'єкт нерухомості є досі незавершеним будівництвом, не прийнятим у експлуатацію та відповідно на який не може виникнути право власності, внаслідок відсутності державної реєстрації такого права. Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки право користування житловим будинком у члена родини власника будинку виникає лише після набуття права власності на такий будинок, то за відсутності права власності на реконструйований будинок, самовільно збудований [PERSON], у [PERSON] відповідно не виникає права користування житлом у будинку [ADDRESS]. Більш того без прийняття до експлуатації самовільно побудованого будинку по [ADDRESS] його використання за призначенням неможливе за законом. З урахуванням наведеного обґрунтування суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню внаслідок відсутності у неї права на користування незавершеним будівництвом, не прийнятим у експлуатацію та не оформленим належним чином самовільно реконструйованим будинком [ADDRESS]. Посилання з позивачки ж на те, що [PERSON] має право на проживання у такому будинку, бо брала участь у його будівництві, суд не бере до уваги, оскільки право власності на завершений будівництвом об'єкт нерухомого майна сторони не набули, тому мають право лише на матеріали, які були використані в процесі такого самовільного будівництва.

Outcome: dismissed