Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовними вимогами щодо витребування у [PERSON] автомобіля марки KIA CERATO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , № [NUMBER] та передати його позивачці. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те що їй з 2016 року на праві власності належить зазначений автомобіль. У 2017 році цей автомобіль вибув з її володіння не з її волі, у зв`язку із чим у2017 році вона звернулася до органів національної поліції. У квітні 2018 року органами національної поліції було встановлено, що автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача по справі [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження ву л.с.38 Ухвалою суду від 10 липня 2018 року за клопотанням позивачки накладено арешт на спірний автомобіль, а також заборонено відповідачу або будь-яким третім особам змінювати технічний стан спірного автомобілю та зобов`язано відповідача передати цей автомобіль на зберігання на спеціалізований штраф майданчик тимчасового затримання автомобілів та мототранспорту ГУНП в Одеській області. Л.с.40-41. Листом від 01 вересня 2018р.вихд№31/15-5142-1878 Регіональний сервісний центр в Одеській області ТСЦ №5142 повідомив про те, що арешт на спірний автомобіль накладено л.с.49. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року клопотання сторони відповідача від 30.10.2018р. про передання справи за підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області (л.с. 60-61) було задоволено та справа передана на розгляд до Біляївського районного суду Одеської області (л.с. 65). Постановою Одеського апеляційного суду від 07 березня 2019 року зазначена ухвала була скасована, а справа направлена до Суворовського районного суду м. Одеси для продовження розгляду (л.с. 88-90), у зв`язку з чим ухвалою суду від 24 травня 2019 року розгляд справи був продовжений (л.с. 94). Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року , за клопотанням позивача призначено судову оціночно-автотоварознавчу експертизу, зобов`язано відповідача надати експертам спірний автомобіль, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с. 118-119). 24.12.2019 року до суду надійшло клопотання експерта про надання дозволу на проведення експертизи без огляду транспортного засобу у зв`язку з тим, що автомобіль KIA CERATO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , № [NUMBER] експертам для огляду наданий не був (л.с. 128-129). 05.05.2020 року до суду надійшов висновок експерта, у зв`язку з чим ухвалою суду від 05 травня 2020 року було відновлено провадження по справі (л.с. 156). Ухвалою суду від 01 червня 2020 року було закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по суті позову л.с.171. Представник позивачки, адвокат Федоров\~А.\~А., надав суду клопотання від 06 липня 2020р. про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, але, разом з тим, заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив та з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст. 6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, а також з урахуванням того, що відповідач не з`явився у жодне із судових засідань, неодноразово подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи, до яких, однак, не додав доказів поважності причин нез`явлення до суду, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 2016 року на праві власності належить автомобіль марки KIA CERATO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , № [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 31.12.2016 року та листом Територіального сервісного центру № 5142 від 01.09.2018 року (а.с. 49). Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів визначається Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 з відповідними змінами та доповненнями. Відповідно до п.п. 7, 8 зазначеного Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідач не надав суду доказів реєстрації спірного автомобілю на своє ім`я та документів, що підтверджують правомірність придбання або отримання спірного автомобіля. При цьому суд звертає увагу на пояснення відповідача, надані ним органам національної поліції (а.с. 19-20), де він зазначає, що отримав автомобіль 06.03.2017 року не від його власниці, а від сторонньої особи. Разом з автомобілем відповідач отримав також і техпаспорт на нього, оформлений на ім`я [PERSON] . За приписом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс зазначається, що розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна суди мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем. З огляду на те, що відповідач в момент отримання автомобілю достовірно знав, хто є дійним власником цього майна, не уклав з власником цього майна (або іншою належним чином уповноваженою особою) будь-якої угоди щодо цього майна та не отримав будь-яких інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують правомірність придбання або отримання спірного автомобіля, суд доходить висновку, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного автомобілю, отримав його незаконно, без відповідної правової підстави. Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Згідно вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначається, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Разом з тим суд зауважує, що відповідач не скористався своїм правом та у встановлений судом строк не подав відзив на позов та відповідні докази. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписом ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В частині стягнення судового збору та компенсації витрат на проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачають, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із договором про надання правничої допомоги від 12.05.2018 р. та додаткової угоди № 1 до нього, представник позивачки адвокат Федоров А. А. зобов`язався представляти інтереси позивачки у судах у цивільних справах, а позивачка сплатила за це адвокату гонорар у розмірі 15\~000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що адвокат з 2018 року надавав правничу допомогу належним чином, зокрема, здійснюючи витребування доказів як до подання позову, так і під час розгляду справи, звернення з адвокатськими запитами; підготовку позовної заяви, клопотань про забезпечення позову, апеляційної скарги на ухвалу суду; підготовку клопотання про призначення судової експертизи у справі; приймав участь у судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанції; здійснював ознайомлення з матеріалами справи. При цьому представник позивачки надав суду відповідні розрахунки, з яких вбачається, що сплачений адвокату гонорар не перевищує встановленого законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, передбаченого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та складає 10 відсотків від вартості майна, що підлягає витребуванню, що свідчить про співмірність таких витрат. За приписом ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує поведінку відповідача під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, шляхом неодноразового звернення відповідача до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи. Також суд враховує положення ч. 5 ст. 137 ЦПК України, відповідно до якого відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічні висновки містяться і у Постановах Верховного Суду від 29.03.2018 року № 907/357/16 та від 18.12.2018 року у справі № 910/4881/18).

Outcome: approved