Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, де просить стягнути з відповідачів на її користь грошові кошти у відшкодування заборгованості за договором позики в сумі 10 119,32 грн., в рівних частинах, тобто по 5 059,66 грн. з кожного; а також сплачену суму судового збору в розмірі 229,40 грн. Позов мотивує тим, що 05.09.2013 року вона передала відповідачам грошові кошти в сумі 10 000 грн. з умовою їх повернення до 04.11.2013 року, в підтвердження чого відповідачі видали їй відповідну розписку із зазначенням суми та дати повернення боргу. По закінченні вищевказаного терміну відповідачі борг не повернули та відмовилися його повернути добровільно. Посилаючись на ст.625 ЦК України просить стягнути на її користь три проценти річних від простроченої суми боргу, а саме за розпискою від 05.09.2013 року в сумі 119 грн. та сплачений нею судовий збір. При судовому розгляді справи позивач підтримала позов з підстав вказаних в ньому, пояснивши, що у неї в приватній власності є кондитерський цех, який тривалий час не працював. До неї звернулись - [PERSON], якого вона знала раніше та [PERSON], які попросили позичити їм для того, щоб розпочати їх діяльність 10 000 грн., при цьому пояснювали, що [PERSON] буде випікати кондитерські вироби, а [PERSON] буде торговим агентом, який займеться їх реалізацією. Гроші вона передала їм обом, в той час вони знаходились разом у неї, розписку писав [PERSON], а [PERSON] сидів поруч, потім вони вдвох її підписали. Вони за ці грошові кошти придбали форми, пакувальний апарат і рулон, все це зараз знаходиться на зберіганні у неї в кондитерському цеху та вона не має заперечень, щоб відповідачі забрали все це майно. Зазначає, що коли вони брали гроші в борг, то пообіцяли, що прозвітують їй про те, куди будуть ці гроші витрачені. А тому, коли приїхали з Одеси, то дійсно [PERSON] їй доповів, які грошові кошти було витрачено на форми, пакувальний апарат, рулон, проїзд, на харчування. Їй відомо, що в подальшому [PERSON] взяв партію товару для реалізації і вивіз до м. Черкаси і все на цьому закінчилось. Оскільки в строк їй грошові кошти не повертали, вона знайшла, де проживає [PERSON] та поїхала до нього. Там були тільки його батьки, з якими вона поспілкувалась по цьому питанню, які їй пообіцяли, що все вирішать. Потім вони прийшли з сином до неї, вчинили сварку, вона вимушена була викликати працівників міліції. [PERSON], поїхав до батька в м. Одесу, де він живе їй не відомо, але після того, як вона звернулась до суду з даним позовом, він почав потрохи віддавати їй борг, так, десь в лютому 2014 року віддав 1100 грн., в березні 2014 року віддав їй два рази грошові кошти, а саме: 200 грн. і 300грн., 11.04.2014 року - 500 грн., також ще в квітні 2014 року, але точної дати вона не пам'ятає - 800 грн.. Просить її позов задовольнити. Представник позивачки позов також підтримав та просить стягнути на користь позивачки витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 840 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнає, пояснивши, що він власноруч писав розписку під диктовку [PERSON], а гроші вона передала [PERSON] на придбання в м.Одесі форм для випікання кексів та хлібобулочних виробів, він цих грошей не брав. Разом з [PERSON] вони їздили в м.Одесу, де на ринку придбали все необхідне. Коли привезли форми та інше в м.Олександрію, то передали всі документи разом з купленим обладнанням [PERSON], у якої є кондитерський цех, [PERSON] прозвітував їй за куплений товар. Бізнес вела [PERSON], а коли [PERSON] почала вимагати у нього повернути їй позичені грошові кошти, то він запропонував їй переписати те, що вони привезли з Одеси на нього, а потім, щоб вона зверталась до суду. Вона відмовилась. Потім він звернувся по цьому питанню до прокуратури, після чого їх викликали в міліцію, де вони всі давали пояснення. На теперішній день йому відомо, що було винесено постанову про закриття кримінальної справи, яку він надав до суду. На судовий розгляд справи відповідач [PERSON] не явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - шляхом публікації в пресі оголошення про виклик його до суду. За таких обставин, суд ухвалив провести розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч.,ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені законом. У разі якщо в договорі не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики з [PERSON], написавши 05.09.2013 року розписку, а позивачка передала відповідачам грошові кошти в сумі 10 000 грн. з умовою їх повернення до 11.11.2013 року. Виходячи з положень ч.2 ст. 1047 ЦК України, суд вважає безпідставними твердження відповідача [PERSON], що він написав лише розписку, а грошові кошти були передані [PERSON], а не йому, тому той і повинен віддавати їх, оскільки з пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що він власноручно писав розписку та підписував її разом з [PERSON], а письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам.. В постанові № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З розписки, яка надана до суду вбачається, що позивачка свої зобов'язання виконала повністю та передала відповідачам вищевказану суму грошей, що підтверджується письмовою формою розпискою, яка підписана обома відповідачами, але в строк, який там зазначено, відповідачі гроші не повернули. Коли позивачка звернулася до відповідачів з вимогою про повернення боргу, відповідачі відмовилися їх повертати. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином з врахуванням того, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений в письмовій формі, на підтвердження чого до суду надано розписку, відповідно до якої відповідачі взяли у борг в [PERSON]. гроші в сумі 10 000 грн., які зобов'язалися повернути до 11.11.2013 року, але не виконали належним чином своїх зобов'язань щодо повернення отриманої ними суми позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] частково віддав їй позичені грошові кошти, а саме: в лютому 2014 року - 1100 грн., в березні 2014 року - 200 грн. і 300 грн., 11.04.2014 року - 500 грн., в квітні 2014 року - 800 грн., таким чином позивачці було повернуто - 2 900 грн., а тому суд вважає, що до стягнення підлягає сума не 10000 грн., а 7100 грн. (розрахунок 10 000 грн. - 2 900 грн.). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст., ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Як підтверджено матеріалами справи, позивачкою вчинено всі дії, передбачені законом та умовами договору позики, а оскільки відповідачі умов договору не виконали, то позивачка має право вимагати виконання зобов'язання від боржників, відповідно до зазначеного договору та чинного законодавства. Сума нарахованих позивачкою 3% річних, на думку суду, не викликає сумнівів у її вірності, а тому суд вважає, що підлягає також задоволенню позов у частині стягнення з відповідачів 119,32 грн. - трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки вказана вимога є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідачі отримали в борг кошти для розвитку спільної підприємницької діяльності та витрачені вони були саме для цього (придбання форм, пакувальний апарат та інше), їх зобов'язання згідно з розпискою є неподільними, суд вважає, що вони повинні нести солідарний обов'язок (ст.541 ЦК України), а тому стягує солідарно з відповідачів борг за договором позики та 3% річних від простроченої суми. До судових витрат також відносяться витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України). Оскільки останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] - м.Олександрія Кіровоградської області, де він знятий з реєстрації 31.05.2012 року (а.с.12), то виклик його на розгляд справи проводився через публікації в газеті «Урядовий кур'єр», в зв'язку з чим позивачкою було витрачено 840 грн., які суд стягує з [PERSON] на її користь. Згідно ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивачки суд стягує з кожного з відповідачів в рівних долях по 81,44 грн..

Outcome: partial