Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивачка звернулася до Печерського районного суду міста Києва та просила визнати договір фінансового лізингу, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] від 11.11.2014 року нікчемним та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 13 800,00 гривень. Позивач посилався на таке: 11 листопада 2014 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу №01/14-005588 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на придбання мінітрактору DW244AC. При цьому позивач не надавала своєї згоди на укладання [PERSON] зазначеного договору фінансового лізингу. За умовами договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» бере на себе зобов'язання придбання та передачу на умовах фінансового лізингу у користування [PERSON] мінітрактор DW244AC, а [PERSON] зобов'язався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Після підписання договору [PERSON] здійснив авансовий платіж в сумі 13 800,00 гривень, та пізніше він дізнався, що сплатив не частину вартості мінітрактора, а комісію за організацію та укладання самого договору, яка полягає у виготовленні документації. За заявою [PERSON] від 14.01.2015 року, зазначений договір було розірвано 20.01.2015 року, проте кошти повернуті не були. Згідно з п. 10.11 та п. 10.12 договору фінансового лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 відсотків від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Отже, враховуючи те, що комісія за організацію не входить до складу першого авансового платежу по договору, який сплачується на відшкодування вартості предмета лізингу, сторонами при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу були порушені права [PERSON], як споживача послуг та норми пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за умовами договору позивач у першу чергу мав сплатити комісію за організацію, що становить 10 відсотків від вартості предмета лізингу, та яка не повертається, у випадку розірвання договору. Таким чином, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» порушив право [PERSON], як споживача послуг з фінансового лізингу. Також, договір, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зі сторони лізингодавцю підписано представником за довіреністю [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №105 від 11 вересня 2014 року та зі сторони лізингоодержувача - [PERSON], як фізичної особи, проте копія довіреності не додавалась. Крім того, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає мінітрактор DW244AC, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу. Також, договір фінансового лізингу №01/14-005588 від 11.11.2014 року, не був нотаріально посвідчений, та, у відповідності до ст. ст. 220, 236 ЦК України має бути визнаний нікчемним з моменту його вчинення. [PERSON] при укладанні зазначеного договору фінансового лізингу без дозволу позивача розрахувався сімейними грошима, які відкладались спеціально для лікування дитини - [PERSON], інваліда від народження, що має вроджену ваду серця та інші хвороби. Оскільки [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти в сумі 13 800,00 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією від 11 листопада 2014 року, які визначено договором фінансового лізингу, вони мають бути повернуті [PERSON] в тій же сумі. Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв щодо розгляду справи за його відсутності не надав, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим постановлення заочного рішення, проти якого не заперечує позивач. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню за таких підстав: 11 листопада 2014 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу №01/14-005588 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на придбання мінітрактору DW244AC. При цьому позивач не надавала своєї згоди на укладання [PERSON] зазначеного договору фінансового лізингу. За умовами договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» бере на себе зобов'язання придбання та передачу на умовах фінансового лізингу у користування [PERSON] мінітрактор DW244AC, а [PERSON] зобов'язався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Після підписання договору [PERSON] здійснив авансовий платіж в сумі 13 800,00 гривень, та пізніше він дізнався, що сплатив не частину вартості мінітрактора, а комісію за організацію та укладання самого договору, яка полягає у виготовленні документації. За заявою [PERSON] від 14.01.2015 року, зазначений договір було розірвано 20.01.2015 року, проте кошти повернуті не були. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Також, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно з п. 10.11 та п. 10.12 договору фінансового лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 відсотків від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Отже, враховуючи те, що комісія за організацію не входить до складу першого авансового платежу по договору, який сплачується на відшкодування вартості предмета лізингу, сторонами при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу були порушені права [PERSON], як споживача послуг та норми пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за умовами договору позивач у першу чергу мав сплатити комісію за організацію, що становить 10 відсотків від вартості предмета лізингу, та яка не повертається, у випадку розірвання договору. Згідно п.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики, або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, та якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Також, згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Таким чином, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» порушив право [PERSON], як споживача послуг з фінансового лізингу. Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Так, договір лізингу віднесений Цивільним кодексом до різновидів договору майнового найму. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Також, договір, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зі сторони лізингодавцю підписано представником за довіреністю [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №105 від 11 вересня 2014 року та зі сторони лізингоодержувача - [PERSON], як фізичної особи, проте копія довіреності не додавалась. Крім того, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає мінітрактор DW244AC, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу. Також, договір фінансового лізингу №01/14-005588 від 11.11.2014 року, не був нотаріально посвідчений, та, у відповідності до ст. ст. 220, 236 ЦК України має бути визнаний нікчемним з моменту його вчинення. Згідно з п. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. [PERSON] при укладанні зазначеного договору фінансового лізингу без дозволу позивача розрахувався сімейними грошима, які відкладались спеціально для лікування дитини - [PERSON], інваліда від народження, що має вроджену ваду серця та інші хвороби. Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти в сумі 13 800,00 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією від 11 листопада 2014 року, які визначено договором фінансового лізингу, вони мають бути повернуті [PERSON] в тій же сумі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved