Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на Ѕ частину: житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5121083900:02:002:0400; земельної ділянки площею 0,1766 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0401, які знаходяться за вказаною адресою. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 21.07.1990 року до 05.12.2016 року. В період шлюбу, 16.11.2016 року ними було придбано вказаний житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та приватизована земельна ділянка за вказаною адресою: площею 0,25 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0400 та площею 0,1766 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0401. Посилаючись на те, що вказане майно було набуте в період шлюбу просить суд визнати за нею право власності на Ѕ його частину. Ухвалою суду від 23.03.2020 року позовні вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1766 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0401, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було залишено без розгляду. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в частині позовних вимог позивачки про визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1766 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0401, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказана земельна ділянка є особистою власністю відповідача, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як державний акт на вказану земельну ділянку був отриманий ним до внесення змін до ст. 61 СК України в лютому 2011 року, якими до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя було віднесено земельні ділянки, набуті внаслідок безоплатної передачі їх одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Крім цього, посилається на п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого на підставі положень ст.ст. 81, 166 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Щодо іншої частини позовних вимог не заперечує. Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій на позовних вимог наполягає та просить розгляд справи проводити у її відсутність. Відповідач до підготовчого судового засідання не з`явився, а його представник подав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив розглядати справу у його відсутність. Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1990 року, який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05.12.2016 року було розірвано (а.с.7). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 16.11.2001 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д., [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається в цілому з однієї кам`яної, покритої шифером житлової будівлі, загальною площею 34 кв.м, та надвірної споруди - сараю, розташованих на земельній ділянці площею 0,31 га, що закріплена за Маяківською сільською радою Біляївського району Одеської області. З листа голови Маяківської сільської ради №902-02-16 від 03.10.2018 року та інформації про земельну ділянку вбачається, що відповідачу належать земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5121083900:02:002:0400; та земельна ділянка площею 0,1766 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 5121083900:02:002:0401, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 9-11), про те позивачка просить поділити лише земельну ділянку, яка надана для обслуговування Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тобто вказаний будинок був набутий подружжям в період шлюбу, а тому суд вважає можливим визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину вказаного будинку. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частинами 1, 4 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Враховуючи те, що за позивачкою визнано право власності на Ѕ частину вказаного будинку за адресою: [ADDRESS] , а тому суд вважає можливим визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5121083900:02:002:0400, на якій розташований вказаний будинок.

Outcome: approved