Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] на її користь суму коштів в розмірі 139 000 грн., що відповідає 1/2 частин грошових коштів отриманих від продажу квартири [ADDRESS], за вирахуванням вже сплачених 41 000 грн. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила такі обставини: Сторони перебували у шлюбі з 31.07.2004 року до 17.01.2013 року. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS]. 26.06.2014 року вищевказана квартира була відчужена за договором купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі - продажу за 360000 гривень Позивачка вважає, що відповідно до приписів ст.ст. 60,61,65,67,68,70 СК України, ст.ст. 355,368-370 ЦК України, вона мала отримати від продажу їх спільної з відповідачем квартири частку, яка відповідає розміру її частки у праві спільної сумісної власності, тобто 1/2 від загальної суми грошових коштів, що становить 180 000 грн. Проте, відповідач сплатив позивачці лише 41 000 грн. від належних їй грошових коштів, перерахувавши кошти на її картковий рахунок. На неодноразові звернення щодо сплати належних позивачці грошових коштів, відповідач відповідає категоричною відмовою, грошові кошти сплачувати не хоче. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач, його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування заперечень позовних вимог відповідач та його представник послалися на ті обставини, що під час перебування у шлюбі сторони для потреб сім'ї брали кошти в борг, в тому числі за кредитними договорами, які використовували для потреб сім'ї. Так, під час перебування за кордоном на заробітках з 2008 року у республіці Португалія за договорами лізингу були придбані транспортні засоби, два з яких потребували ремонту. На ремонт автомобілів також кошти бралися в борг. Про всі борги позивачці було відомо, вони бралися за її згодою. До сплати боргів за автомобілі, автомобілі були переправлені до України і відчуджені, а на отримані за них кошти придбана квартира, яка продана 26.06.2014 року. На час розірвання шлюбу сімейні грошові борги не були сплачені, а тому сторони домовилися продати квартиру і за рахунок вилучених від продажу квартири коштів сплатити борги, а решту поділити в рівних частках. Відповідачем після отримання коштів за продану квартиру борги були сплачені. За вирахуванням несплачених сімейних боргів, розмір коштів, які підлягали поверненню позивачці склав 41000 гривень. Вказані кошти відповідач переказав на її картковий рахунок. Позивачка почала заявляти про незгоду із вказаною сумою після отримання коштів, посилаючись на те, що домовленість була про сплату їй чотирьох тисяч доларів, а на час отримання коштів у гривнях курс долара США відносно гривні виріс ( а.с.62-66, 74-76). На обґрунтування тверджень про борги та їх сплату надані письмові докази ( а.с. 41-61). Позивачка визнала, що під час шлюбу сторони кошти брали у борг на потреби сім'ї, зокрема і кредит на придбання транспортних засобів під час перебування на заробітках у республіці Португалія, пояснила, що вона надавала згоду на отримання кредитів, придбані на кредитні кошти автомобілі були переправлені і продані в Україні, а на виручені кошти придбано квартиру. Крім того, чоловік за її згоди отримував кредит в Трансбанку. Сплатою боргів за кредитами займався також її колишній чоловік - відповідач у справі. Позивачка не оспорювала і не спростовувала наданих відповідачем доказів сплати ним грошових коштів за борговими зобов'язаннями їх сім'ї (а.с. 41-61). Проте позивачка не визнала, що між сторонами була домовленість про сплату боргів за рахунок проданої квартири та розподіл в рівних частках залишку від сплати боргів. Пояснила, що вона згоди на розпорядження коштами від продажу квартири не надавала Представник позивачки пояснив, що відповідач має право на розподіл боргових зобов'язань, але він не мав права без згоди дружини на власний розсуд розпоряджатися коштами, отриманими від продажу їх спільної квартири. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони з 31 липня 2004 року по 17.01.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 31.07.2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, (а.с.6) та рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 17.01.2013 року про розірвання шлюбу між сторонами (а.с.7). Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 14.04.2011 року і визнається сторонами (а.с.8). 26.06.2014 року за спільною домовленістю сторін за згодою позивачки відповідачем за договором купівлі - продажу квартира [ADDRESS] за 360 000 гривень була відчуджена [PERSON] та [PERSON] (а.с.32-33). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Сторонами визнається рівність часток у придбаній квартирі. Оскільки частки сторін у праві власності на квартиру є рівними, то отримані від продажу квартири кошти належали сторонам в рівних частках - по 180 000 гривень кожному, але позивачка отримала від відповідача від продажу квартири лише 39 000 гривень. Позивачка визнала наявність спільних боргів, визнала сплату боргів її чоловіком - відповідачем у справі, але позивачка не визнала існування домовленостей між сторонами щодо сплати боргу за рахунок коштів від продажу квартири та поділу залишку коштів після сплати боргів в рівних частках. Відповідачем належних доказів існування між сторонами домовленостей щодо використання та поділу коштів, отриманих від продажу квартири, суду не надано, а відповідно до ст.208 ЦК України існування таких домовленостей може підтверджуватися тільки письмовими доказами. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Судом встановлено, що права позивачки на отримання 1/2 частини коштів від продажу квартири, належної сторонам на праві спільної сумісної власності (квартира за адресою: [ADDRESS]), були порушені і її права мають бути захищені у заявлений нею спосіб - шляхом стягнення з відповідача 1/2 частини коштів, отриманих від продажу квартири на її користь, а саме: 139 000 гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати відповідно до ст.79 ЦПК України складаються із розміру сплаченого при подачі позовної заяви судового збору - 1 390 гривень (а.с.2).

Outcome: approved