Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з майна відповідача, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №15700692 від 10.09.2014 року. Свої вимоги мотивує тим, відповідач є її колишнім чоловіком. Останній мав непогашений кредит перед ПАТ КБ «Приват Банк», внаслідок чого і було накладено арешт на все його майно, у тому числі і на квартиру, на Ѕ частину якої за нею визнано право власності відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.04.2016 року. Відповідач заборгованість перед ПАТ КБ «Приват Банк» погасив, про що свідчить довідка банку, виконавче провадження було завершено, проте арешт на майно відповідача скасований не був. Станом на теперішній час місце перебування її колишнього чоловіка - відповідача по справі, їй не відоме. Вона має намір оформити Ѕ частину квартири, яка їй належить, проте через арешт та заборону на її відчуження вона не має змоги цього зробити. У зв`язку із чим звернулася до суду з вказаним позовом. Позивачка до судового засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій вказала, що на задоволенні позову наполягає, просить розгляд справи проводити у її відсутність та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі у разі неявки відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: представник Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» у судове засідання не з`явився, але подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що вимоги позивачки є безпідставними та недоведеними. Із позовної заяви не вбачається, що позивачка має відношення до арештованого майна відповідача, а також незрозуміло в чому саме зазначений арешт створює їй перешкоди у здійсненні її прав володіти, користуватися та розпоряджатися її майном. Вимоги позивачки щодо зняття арешту з майна відповідача необхідно розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень). Крім цього, представник АТ «Приват Банк» зазначив, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед банком належним чином та станом на 12.05.2021 року у нього перед Банком існує заборгованість у розмірі 2740 грн. Відповідно до чого представник АТ КБ «Приват Банк» у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: представник Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином. Приймаючи до уваги заяву позивачки та письмові пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20.08.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане Савранським райвідділом РАГС Одеської області (а.с.4). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20.10.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5). Постановою державного виконавця відділу ДВС Біляївського МУЮ Савицького Є.А. від 11.04.2014 року на підставі виконавчого листа № 496/4302/13-ц від 20.01.2014 року було відкрито виконавче провадження № 42944917 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості у сумі 67465 грн. 43 коп. (а.с.30). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 26629677 вбачається, що 10.09.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Цибульник Л.Г. було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт майна відповідача [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номер: 42944917, виданої 20.05.2014 року ВДВС Біляївського МРУЮ в Одеській області (а.с.6). З генеральної угоди, укладеної між [PERSON] та ПАО КБ «Приват Банк» 12.02.2015 року вбачається, що заборгованість за вказаним кредитним договором з дати підписання додаткової угоди складає 28486 грн. 07 коп. Дата кінцевого погашення заборгованості по договору - 28.02.2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договорами, [PERSON] зобов`язується в день підписання Додаткової угоди мати залишок на будь-якому відкритому у Банку рахунку 32792 грн. 82 коп. (а.с.26-27). З платіжного доручення № 150212В106911854АІІG від 12.02.2015 року вбачається, що [PERSON] сплатив на користь ПАО КБ «Приват Банк» грошові кошти у сумі 32792 грн. 82 коп. (а.с.25). З довідки № 150217/952 від 17.02.2015 року вбачається, що [PERSON] станом на 17.02.2015 року не мав заборгованості перед ПАО КБ «Приват Банк» (а.с.24). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14.04.2016 року позов [PERSON] до ДВС Біляївського районного управління юстиції, [PERSON] про скасування постанови на підставі ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», встановлення права власності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволено, скасовано постанову від 03.09.2015 року держвиконавця [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Визнано право власності за [PERSON] на Ѕ житлового будинку, кам`яного покриття, критого черепицею, загальною житловою площею - 24 кв.м. без надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та зареєстрованого у погосподарській книзі Усатівського виконкому № 5-455. Також визнано за [PERSON] Ѕ вказаного будинку (а.с.20). Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1,2 ст. 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, використання та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як визначено у ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Позивачка зазначає, що у зв`язку із накладенням арешту на майно відповідача, частина якого згодом перейшла у її власність вона не має можливості розпоряджатися своїм майном. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для зняття арешту з майна боржника є 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. При цьому перелік підстав для зняття виконавцем арешту, визначений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), є вичерпним. Третя особа АТ КБ «Приват Банк» заявляє, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, так як у відповідача станом на 12.05.2021 року існує заборгованість перед Банком всупереч чому позивачкою не надано жодних доказів відсутності заборгованості відповідача, не погоджуючись із чим суд звертає увагу на наступне. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач та треті особи: Біляївський МВ ДВС ПМУМЮ (м. Одеса), АТ КБ «Приват Банк», будучи належним чином повідомлені про перебування у Біляївському районному суді Одеської області справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна, за наявності у них обґрунтованих заперечень щодо заявлених позовних вимог, повинні були повідомити про них суд та надати на їх підтвердження належні, допустимі та достатні докази. Покладання тягаря доказування стану заборгованості [PERSON] у вищезазначеному виконавчому провадженні виключно на позивачку призвело б до диспропорції процесуальних прав та обов`язків сторін, у порушення, принципів цивільного процесу. Окрім того, позивачкою на підтвердження своїх доводів про відсутність у відповідача заборгованості перед АТ КБ «Приват Банк» було надано наступні докази. - генеральну угоду, укладену між [PERSON] та ПАО КБ «Приват Банк» 12.02.2015 року з якої вбачається, що заборгованість за кредитним договором з дати підписання додаткової угоди складала 28486 грн. 07 коп. (а.с.26-27); - платіжне доручення № 150212В106911854АІІG від 12.02.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] сплатив на користь ПАО КБ «Приват Банк» грошові кошти у сумі 32792 грн. 82 коп. (а.с.25); - довідку № 150217/952 від 17.02.2015 року з якої вбачається, що [PERSON] не мав заборгованості перед ПАО КБ «Приват Банк» станом на 17.02.2015 року (а.с.24). Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: approved