Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про видачу дозволу на виїзд дітей за кордон. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано 14.02.2020 року. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачкою та взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Ріщенням Дарницького районного суду м.Києва від 02.03.2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в сумі 2000 грн. та на утримання позивачки аліменти в сумі 2000 грн. щомісяця. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 02.12.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] в сумі 4000 грн та на утримання позивачки аліменти в сумі 2000 грн. щомісяця. Відповідач аліменти не сплачує. Позивачка народилась та проживала до 2014 року у м.Луганськ, досі там зареєстрована, має на праві власності частину квартири, там проживають всі її родичі. Відповідач не дає дозвіл на виїзд дітей до м.Луганськ, тому вона змушена звертатись до суду з позовом про видачу такого дозволу терміном на п`ять років. Ухвалою від 23.11.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 14.01.2021 року справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, наддала свої повноваження представниці, яка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засідання просив відмовити в задоволенні позову, оскільки вивіз дітей до м.Луганськ є небезпечним для їхнього життя та здоров`я. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради в судовому засіданні просила розглядати справу без їх участі Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, просили розглядати справу без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] 11.11.2016 року укладено шлюб, актовий запис 2373. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] до 2014 року проживала в м.Луганськ, яке на даний момент знаходиться на тимчасово окупованої території України. Згідно довідки від 22.02.2017 року №13472 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та взята на облік, як внутрішньо переміщена особа. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та взяті на облік, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 22.02.2017 року №0000122376. [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 16.12.2019 року №3002-5000246525/40023. Згідно копії технічного паспорту, виданого МКП Бюро Технічної інвентаризації на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] належить ј квартири. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В червні 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 04.06.2015 року № 367 та затверджено відповідний Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Зазначений Порядок встановив, що виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи у супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п. 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Вказані до пункту 4 Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Суд вважає, що оскільки, позивачка самостійно, без відповідача не може в`їхати з дітьми на тимчасово окуповану територію, на якій вона проживала до 2014 року, та виїхати з неї, позовні вимоги підлягають задоволенню, в частині надання дозволу на тимчасові виїзди та в`їзди дітей - [PERSON] , та [PERSON] , без дозволу та супроводу батька - [PERSON] , в зону та із зони проведення операції об`єднаних сил в м. Луганськ - перетину лінії розмежування з тимчасово окупованої території не підконтрольної владі України та повернення назад на територію підконтрольну владі України у супроводі їх матері - [PERSON] , терміном на два роки, починаючи з дня набрання ріше нням законної сили. Суд вважає, що саме такий термін видачі дозволу буде достатнім для позивача.

Outcome: partial