Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В цьому будинку також зареєстрована її сестра [PERSON] , яка не проживає за вказаною адресою з 2016 року без поважних причин, оскільки виїхала до Російської Федерації. Зважаючи на викладене, позивачка просить позбавити права користування житловим приміщенням [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, однак в судове засідання вона не з`явилась. Про час розгляду справи повідомлялась шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направила, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Дергільовою Н.М., житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . З копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 09 лютого 2021 року в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З довідки № 119, посвідченої головою вуличного комітету та секретарем Новодружеської міської ради та копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] вбачається, що сестра позивачки - відповідач по справі в будинку за адресою [ADDRESS] не проживає з 2016 року і по теперішній час. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положення ст. 321 ЦК України встановлюють непорушність права власності та закліплюють, що ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень статей 391, 396 ЦК вбачається, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2016 року, також що реєстрація відповідачки у будинку позивача обмежує її у праві вільного користування та розпорядження власністю, тому суд вбачає підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 10-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

Outcome: approved