Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що з 27.10.2009 р. по 15.01.2018 р. вони з відповідачем перебували у шлюбі і в них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Спільне життя у них з відповідачем не склалося. Рішенням Тячівського районного суду від 15.01.2018 р. шлюб між ними розірвано. З початку їхнього шлюбного життя відповідач неодноразово вчиняв та продовжує вчиняти щодо неї протиправні насильницькі дії, які виражаються у погрозах. [PERSON] відмовляється добровільно приймати участь матеріальному забезпеченні та вихованні дітей. Просить визначити місце проживання дітей разом з нею. Надала суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач та представник органу опіки та піклування в особі Тячівської РДА у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають синів [PERSON] та [PERSON] . 15.01.2018 р. шлюб між ними було розірвано. Із характеристики, виданої Тарасівською сільською радою № 230 від 18.12.2018 р. вбачається, що [PERSON] на території сільської ради нічим особливим не виділяється. На державній роботі ніде не працює та виїжджає на сезонні роботи за межі області. Відповідно до характеристики Тарасівської сільської ради та акту обстеження дворогосподарства від 03.12.2018 р., [PERSON] разом двома дітьми проживає у будинку батьків. Старший син [PERSON] навчається у школі, а молодший син [PERSON] відвідує підготовчі заняття до школи. Діти охайно одягнуті відповідно до сезону. Батько [PERSON] участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, аліменти не сплачує, долею дітей не переймається. Висновком Тячівської районної державної адміністрації № 10 від 04.02.2019 р. стверджено, що місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід визначити з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 29 ч. 1 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 29 ч.ч. 3 та 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ст. 3 ч. 1, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 ч. ч. 2 і 3 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, можливість створення матір`ю належних умов для виховання дітей, її більшу турботу і увагу до них, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дітей та матері, думку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дітей, аналізуючи кожен аспект відносин до дітей, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved