Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 07 грудня 1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, про що цього ж дня відділом ЗАГС Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області здійснено відповідний актовий запис № 101. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які є повнолітніми особами. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства. Також сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Крім того, відповідач зловживає спиртними напоями тому постійно виникають сварки, у результаті яких він ображає позивачку. Позивачка та відповідач проживали разом однією сімєю до 2012 року, після чого їхнє проживання однією сімєю із відповідачем було фактично припинено. Спільне господарство нами не ведеться із 2012 року. На даний час зареєстровані у одному домоволодінні але фактично не проживають разом і не спілкуються. Позивачка переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме їхнім інтересам. Шлюб сторони розривають вперше. Позивачка просить розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Позивачка в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Крім того в поданій суду заяві строк на примирення просила не надавати. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, також не подав відзив, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено, 07 грудня 1993 року позивачка з відповідачем зареєстрували шлюбу у відділі ЗАГС Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області, за актовим записом №101 /а.с.4/. Від спільного проживання сторони мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (світлокопії свідоцтв про народження серії І-ОЛ № 295391 та І-ОЛ №258281 відповідно) /а.с.9,10/. Статтею 111 СК України на суд покладено обовязок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно\~до ч. 2 ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України\~\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сімя є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач знехтував явкою до суду, що наперед вказує на його байдуже ставлення до подружніх стосунків, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі жінки (позивачки у справі) та чоловіка (відповідача у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору про поділ майна між подружжям не виникає. На підставі викладеного та

Outcome: approved