Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки 130 118 грн. боргу, мотивуючи тим, що 29.06.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, про що остання написала розписку. Згідно даної розписки позивачка надала відповідачці кошти в сумі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 130 118 грн., які остання зобов'язалась повернути до 24.01.2017 р. Зважаючи на те, що борг на даний час не повернуто позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки кошти в сумі 130 118 грн. та 1 302 грн. судового збору. Представник позивачки позовні вимоги підтримала повністю та просила суд позов задоволити, справу слухати за її відсутності. Відповідачка проти позову не заперечила про що подала до суду заяву, просила справу слухати за її відсутності. Суд аналізуючи обставини та докази встановлені під час судового розгляду, вважає, що позов слід задовольнити, суд прийшов до такого висновку по слідуючих міркуваннях: із розписки слідує, що позивачка надала відповідачці кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов'язався повернути до 24.01.2017 р. (а.с.3). Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 22.06.2017 р. вартість 100 доларів США становить 2602,3602 грн. (а.с. 4). У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником. В той же час, позичальник свої зобов'язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення позики. Згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, а тому із [PERSON] слід стягнути 1 302 грн. судового збору в користь [PERSON] Суд на підставі викладеного та ст. 610, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved