Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати відповідача батьком щодо малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього аліменти на його утримання на її користь в розмірі однієї третьої частини всіх доходів відповідача, але не менше 50% відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття; відповідно до п.1 ч. 3 статті 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнити її від сплати судового збору (в частині стягнення аліментів); рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць в розмірі однієї третьої частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача допустити до негайного виконання; всі судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн., витрати по наданню правничої допомоги, в сумі 2500,00 грн. та витрати на пальне у сумі 622.00 грн. стягнути з відповідача. Позивач та її представник адвокат Якименко О.В. в підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, подали заяви через канцелярію суду про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги щодо визнання батьківства, встановлення аліментів в розмірі однієї третьої частини його доходу, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн та витрати на пальне в розмірі 622 грн визнав в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і, співставивши їх з матеріалами справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 18.05.2003 року по 13.06.2017 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований у виконавчому комітеті Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис № 04. У спільному шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] . В зв`язку з тим, сімейне життя у позивачки та [PERSON] не склалось, сімейні відносини були між ними припинені 29.05.2013 року. З цього часу вони спільно не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. З цього часу позивачка почала співмешкати з відповідачем. Від спільного проживання з відповідачем, [INFO] позивачка народила сина - [PERSON] . Оскільки на момент його народження шлюб позивачки з [PERSON] офіційно не було розірвано, саме він записаний батьком дитини. Шлюб між ними було розірвано Таращанським районним судом Київської області лише 13.06.2017 року. Оскільки [PERSON] не визнавав свого батьківства щодо [PERSON] , він звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Так, рішенням Богуславського районного суду Київської області від 20 вересня 2019 року справа за № 379/1307/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Таращанський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, було позов задоволено та виключено відомості з актового запису №172 від 05 грудня 2017 року, вчинені Таращанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції у Київській області про [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Велика Березянка, Таращанського району Київської області, зареєстрованого за адресою:с. В.Березянка Таращанського району Київської області, як про батька [PERSON] , [INFO] . Дане рішення 22 жовтня 2019 року набрало законної сили. Згідно зазначеного рішення, вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше ніж 99,99% - батьківство практично доведено (висновок експерта №103-116-2019 від 27.06.2019) (а.с.8-9, 11-14) В зв`язку з тим, що після набрання рішенням суду законної сили, відповідач відмовився подати заяву про визнання свого батьківства щодо малолітнього сина позивача - [PERSON] , до органу державної реєстрації актів цивільного стану, добровільно утримувати його не бажав, а вирішити питання про визнання батьківства в позасудовому порядку неможливо, позивачка звернулася до суду з даним позовом. Дані обставини встановлено з матеріалів справи. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. У відповідності до ч.1 ст. 8 даної Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Згідно ч.1 ст.3 згаданої Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 статті 9 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Отже, саме в інтересах дитини знати свого батька, а також отримувати від нього піклування та мати можливість на спілкування з ним. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Сімейного кодексу України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст.135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 - підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Відповідно до ч.2 ст.128 Сімейного кодексу України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. За ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Згідно висновків експерта №103-116-2019 від 27.06.2019 та № СЕ-19/111-20/424 34-Б від 25.11.2020 року, [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає - 99,99%. (а.с.11-14, 98-113). Таким чином, враховуючи вищевказане, беручи за основу висновок судової генетичної експертизи, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні був доведений факт батьківства відповідача відносно [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно положень ч. ч. 1, 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою ВРУ № 789-XII від 27.02.91, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей і при ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями стаття 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою ВРУ № 789-XII від 27.02.91 держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Враховуючи викладені обставини, наявні у справі докази, суд прийшов до висновку про можливість задоволення вимог позивача та присудження аліментів в розмірі однієї третьої частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, що є необхідним та достатнім для належного її утримання. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 21.11.2019. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стосовно стягнення з відповідача всіх судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 в справі № 372/1010/16-ц, який з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06.07.2015 у справі «Заїченко проти України»). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні документи. - квитанцію № 159/19/2 від 20.11.2019 про оплату витрат на надання правничої допомоги (гонорару) адвокатом в розмірі 1500 грн (а.с.2); - договір №159/2019 про надання правової допомоги, укладений 20.11.2019 між позивачем та адвокатом Якименком О.В., за умовами якого адвокат зобов`язується надати замовнику правничу допомогу по захисту прав та інтересів замовника у справі про встановлення батьківства та стягнення аліментів з [PERSON] , - копію акту виконаних робіт №159/19/1 від 20.11.2019 до договору про надання правової допомоги адвокатом (а.с.16); - копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3207/10 (а.с.17); - копію акту виконаних робіт №159/21 від 09.02.2021 до договору про надання правової допомоги адвокатом (а.с.132); - копію квитанції № 12/20/21 від 09.02.2021 про оплату витрат на надання правової допомоги в розмірі 1000 грн (а.с.133); Крім того, на підтвердження понесення позивачкою витрат пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат понесених позивачкою, в зв`язку з проведенням судової - витрати на пальне, пов`язані з доставлянням дитини для її проведення до експертної установи і назад, стороною позивача подано копії чеків на пальне: на суму 306,88 грн від 29.10.2020 та на суму 316,08 грн від 29.10.2020 (а.с.134). Виходячи з положень статей 133, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати: -622,00 грн витрати на пальне, -2500,00 грн витрат по наданню правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позивач, згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів. Позивачкою при подачі позову до суду сплачено судовий збір щодо вимоги про визнання батьківства в розмірі 768,40 грн. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого судового збору, у розмірі 384,20 грн. Решта сплаченого судового збору позивачкою, у розмірі 384,40 грн, підлягає стягненню з відповідача на її користь. Окрім того, приймаючи до уваги вимоги ст.ст. 133,141,142 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, а відповідачем позовні вимоги визнані до початку розгляду справи по суті, з останнього має бути стягнуто в дохід держави 50 відсотків від суми судового збору, який підлягає сплаті за вимогу про стягнення аліментів - у розмірі 384,20 грн. Решту судового збору, який підлягає сплаті за вимогу про стягнення аліментів компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved