Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що її 2 квітня 2012 року було звільнено відповідачкою з посади продавця. Рішенням суду від 4 лютого 2013 року з відповідачки було стягнуто на користь позивачки 550 грн. заборгованості з заробітної плати та 1261 грн. компенсації за невикористану відпустку. В цій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції. Однак відповідачка не сплатила добровільно суму боргу, стягнуту за рішеннями судів, внаслідок чого вона була змушена звернутись у виконавчу службу для проведення примусового виконання судових рішень. Зазначала, що відповідачка мала можливість сплатити суму боргу, однак ухилялась від виконання вказаного обов'язку. На підставі переліченого вважає, що відповідачка згідно до ст. 117 КЗпП України повинна сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також вказувала, що тримісячний строк на звернення до суду вона не пропустила, бо дізналась про проведення із нею розрахунку відповідачкою лише 1 квітня 2014 року. Також зазначала, що протиправними діями відповідачки, яка ухилялась від сплати їй заробітної плати при наявності чинного рішення суду, яким відповідачку було зобов'язано до такої сплати, позивачці були завдані моральні страждання, які вона оцінює у 3000 грн., бо вона була змушена нести незручностей, будучи позбавленою присуджених рішенням суду сум, змушена була змінювати життєвий уклад, займати гроші у сторонніх осіб. Таким чином просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в сумі 26399,52 грн. та 3000 грн. моральної шкоди. Позивачка, [PERSON], в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просила суд задовольнити позов повністю. Зазначала, що вона отримувала виплати за рішенням суду про стягнення з [PERSON] заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку частками, та про повний розрахунок дізналась, коли їй була нарахована сума в розмірі 810 грн. на її рахунок у банку, тому саме з цієї дати необхідно обраховувати початок перебігу тримісячного строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку. Оскільки добровільно [PERSON] не виплачувала їй заробітну плату, починаючи з березня 2012 року, то тим самим вона завдала їй суттєвих моральних страждань. Відповідачка, [PERSON], в судовому засіданні, заперечуючи проти вимог [PERSON], вказувала, що під час примусового виконання рішення суду державними виконавцями був накладений арешт на її рахунки, що ускладнило виплату грошей [PERSON] У цей проміжок часу також були негаразди з її підприємницькою діяльністю, тому вона була вимушена нести збитки. Вказувала, що 300 грн. вона добровільно виплатила позивачці поштовим переказом, однак остання не бажала отримати цих грошей, тому борг фактично вона сплатила, коли була така можливість. Зазначала також, що строки звернення до суду [PERSON] з вимогами сплатити їй середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні пропущено, бо останній платіж відповідачка провела ще у лютому 2014 році. Просила відмовити у позові [PERSON] повністю. За письмовими запереченнями [PERSON] також посилалась на те, що фактично провини її у тому, що не була сплачена сума розмірі 550 грн. [PERSON], немає. Також вказувала, що суду при ухваленні рішення необхідно звернути увагу на те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу по заробітній платі були судом задоволені частково, в сумі 550 грн. Також просила звернути уваги на те, що сума середнього заробітку, який просить стягнути на свою користь [PERSON] непомірно велика порівняно із сумою боргу по заробітній платі. Вважала при цьому, що судом було задоволено вимоги [PERSON] у частці, що дорівнює 6,6% від заявлених вимог позивачки про стягнення заробітку. Наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог [PERSON], або в іншому випадку просила суд зменшити суми компенсації [PERSON] за затримку в розрахунку. Суд, вислухавши сторін, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ФОП [PERSON] до 2 квітня 2012 року, що підтверджується копіями трудового договору від 14 квітня 2010 року та трудовою книжкою позивачки (а. с. 8, 11). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За період трудових відносин сторін ФОП [PERSON] сплачувала заробітну плату [PERSON], що підтверджується відомостями з УПФУ в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області (а. с. 7). За рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 4 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, були задоволені частково шляхом стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] невиплаченої заробітної плати за березень 2012 року в сумі 550 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 7176,06 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 1261 грн., вихідної допомоги в сумі 3300 грн. При цьому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачки заробітної плати за березень 2012 року були заявлені в первинному вигляді в розмірі 1100 грн. (а. с. 38-42). На підставі рішення суду апеляційної інстанції від 22 квітня 2013 року рішення суду від 4 лютого 2013 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги було скасовано та у задоволенні у цій частині позовних вимог було [PERSON] відмовлено, а в іншій частині рішення суду першої інстанції від 4 лютого 2013 року було залишено без змін (а. с. 43). З роздруківки ПАТ «Приватбанк» вбачається, що 1 квітня 2014 року на картковий рахунок [NUMBER] було перераховано 810 грн. стягнутих за рішенням суду коштів з [PERSON] на користь [PERSON] по заробітній платі за виконавчим листом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя (а. с. 4). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що ФОП [PERSON] розрахувалась з [PERSON] по заборгованості з заробітної плати на підставі рішення суду від 4 лютого 2013 року, виплативши належні при звільненні позивачці суми, про що [PERSON] дізналась 1 квітня 2014 року, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільнені та стягнення моральної шкоди позивачкою не було порушено, тому посилання відповідачки про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначень, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 січня 2014 року по справі 6-144ц13, вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивачки про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із нею по заборгованості з заробітної плати при її звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно до пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Рішенням суд від 4 лютого 2013 року було встановлено, що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, [PERSON], наданими УПФУ в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, що заробітна плата [PERSON] за два останніх місяці роботи позивачки, тобто за лютий 2012 року та за березень 2012 року, становила по 1100 грн. Виходячи з того, що заробітна плата позивачки за лютий 2012 року та березень 2012 року дорівнювала 2200 грн., відпрацьовано нею робочих днів було за ці місяці 42 (згідно умов трудового договору від 14 квітня 2010 року), то середньоденний заробіток [PERSON] становив 52,38 грн., виходячи з ділення заробітної плати за лютий-березень 2012 року (1100 грн. + 1100 грн. = 2200 грн.) на число відпрацьованих робочих днів (2200 грн. / 42 дні = 52,38 грн.). Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 2 квітня 2009 року (час її звільнення) до 1 квітня 2014 року (дати, коли позивачка фактично дізналась про повний розрахунок із нею при звільненні) суд користується Листами Міністерства праці та соціальної політики України від 23 серпня 2011 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у розрахунку при звільненні [PERSON] за вказаний період, що становить загалом 501 день. Таким чином шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів суд прийшов до висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку [PERSON] за час затримки у розрахунку при звільненні становить 26242,38 грн. (501 день Х 52,38 грн. = 26242,38 грн.) При цьому при вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, суд виходить з того, що в разі часткового задоволення позову працівника про стягнення належних йому від підприємства сум в день звільнення суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що викладено у правових позиціях Верховного Суду України в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13). Так, ухвалюючи рішення, суд 4 лютого 2013 року задовольнив вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу з заробітної плати в сумі 1100 грн. частково, визнавши факт порушення трудових прав позивачки в сумі 550 грн., що складає 50% від позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати, тому суд не погоджується з доводами відповідачки, яка вважала, що суд задовольнив 6,6% суми від вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати. Враховуючи, що вимоги [PERSON] за рішенням суду від 4 лютого 2014 року були задоволені в розмірі 50% щодо стягнення заробітної плати, суд вважає за доцільне зменшити обраховану суму середнього заробітку [PERSON] за період з 2 квітня 2012 року по 1 квітня 2014 року на 50%, внаслідок чого сума середнього заробітку становитиме 13121,19 грн. Окрім цього суд враховує істотність суми задоволених вимог [PERSON] за рішенням суду від 4 лютого 2014 року в розмірі 550 грн. порівняно із середнім заробітком обрахованим судом в сумі 13121,19 грн., а також враховує обставини справи, за якими вбачається з відповіді державної виконавчої служби, що 4 червня 2013 року рахунки ФОП [PERSON] були заарештовані за постановою державного виконавця, та що ФОП [PERSON] було добровільно сплачено частину боргу [PERSON] в сумі 308 грн. (а. с. 23). Таким чином суд, застосовуючи принцип співрозмірності при визначенні сум середнього заробітку, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки, приходить до переконання, що визначену суму судом середнього заробітку [PERSON] за час затримки у розрахунку в розмірі 13121,19 грн. необхідно зменшити ще на 50%, внаслідок чого сума до стягнення з ФОП [PERSON] на користь позивачки становитиме 6560,60 грн., яку суд вважає такою, що відповідатиме в повній мірі положенням ст. 117 КЗпП України. З урахуванням переліченого сума середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні, яка підлягає виплаті відповідачкою на користь [PERSON], складає 6560,60 грн. Враховуючи, що з середнього заробітку проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачкою позивачці відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тривалість порушення трудових прав [PERSON] з боку ФОП [PERSON] та не визнання такого порушення відповідачкою свідчить про моральні страждання позивачки з приводу позбавлення неї належної їй заробітної плати, що вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також враховує, що позивачка зверталась до ФОП [PERSON] з письмовими зверненнями з вимогою погасити перед нею заборгованість з заробітної плати, які були отримані відповідачкою, однак не задоволенні вчасно (а. с. 14-15, 16). За змістом ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням переліченого, суд на підставі суми боргу по заробітній платі, що існувала перед позивачкою з боку ФОП [PERSON], в розмірі 550 грн., вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з відповідачки моральної шкоди в сумі 3000 грн., є такими, що підлягають частковому задоволенню, в сумі 550 грн., оскільки саме в такому розмірі відшкодування моральних страждань позивачки відповідатиме принципу розумності та справедливості. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ФОП [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. за вимоги матеріального характеру та в сумі 243,60 грн. за вимоги стягнення моральної шкоди, від сплати якого за законом позивачку звільнено, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial