Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за борговою розпискою у сумі 27650,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.08.2012 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою та відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно умов розписки відповідач зобов'язався повернути суму боргу у розмірі 3500,00 доларів США за автомобіль придбаний під час спільного подружнього життя за спільні кошти. Оскільки в розписці термін повернення коштів не визначено, позивачем за місцем проживання та роботи відповідача було згідно аб. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України направлено вимогу про сплату боргу рекомендованою поштовою кореспонденцією, але листи повернулися з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Позивачка зазначає, що відповідач не змінював місця свого проживання та роботи, отже, на думку позивачки, відповідач умисно не отримує її листи. Розмір боргу по розписці розрахований позивачем за курсом НБУ на час підготовки позову і становить суму 27650,00 грн., яку позивач з посилання на положення ст.ст. 11, 1046, 1047, 1049 ЦК України просить стягнути з відповідача на свою користь, а також відшкодувати за рахунок відповідача сплачений судовий збір. В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги на надала суду письмові пояснення відповідно до яких, визначена у розписці сума коштів передавалася нею відповідачу для купівлі автомобіля БМВ 328 д.н.з. республіки Польща [NUMBER], а саме для оформлення необхідних документів, переміщення з Польщі на територію України та на інші витрати пов'язані з купівлею. Позивачка вказує, що зі слів відповідача, оскільки даним питанням займався він, разом з її часткою наданих коштів та його коштами, на купівлю автомобіля в цілому було витрачено 7300 доларів США. З серпня 2012 року подружні відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені, при цьому відповідач повідомив позивача про те, що у зв'язку з наміром розлучитись авто залишається у нього, оскільки за документами позивач ніякого відношення до нього не має. 03.08.2012 року позивачка відігнала авто від будинку проживання в інше місце і надіслала відповідачу повідомлення, що автомобіль буде повернутий за умови сплати позивачу її частки коштів, що надавались для придбання вказаного авто. 04.08.2012 року відповідач звернувся до міліції Львівської області з заявою про те, що позивачка незаконно заволоділа належним йому автомобілем. З'явившись до відділку міліції позивачка дала свідчення і відповідачу було відмовлено в порушенні кримінальної справи посилаючись на цивільно-правовий характер даного питання, що підтверджується відповідною постановою. 07.08.2012 року Відділом РАГС Горохівського РУЮ Волинської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. За твердженням позивачки, відповідач просив повернути йому авто та пояснював, що на даний момент в нього немає коштів для повернення боргу, але він зможе розрахуватись після продажу даного авто. 15.08.2012 року відповідач власноручно та свідомо написав розписку якою підтвердив, що отримав автомобіль та зобов'язався повернути позивачці кошти в розмірі 3500,00 доларів США, які, за твердженням позивачки, були надані нею при купівлі автомобіля під час спільного подружнього життя. Позивачка зазначає, що її звернення щодо повернення коштів за розпискою відповідач ігнорує, при цьому, позивач та відповідач розпискою уклали угоду, якою підтвердили факт передачі/отримання автомобіля відповідачем та його зобов'язання повернути позивачу частку коштів в розмірі 3500,00 доларів США, що надавалася позивачем відповідачу при купівлі автомобіля за час сімейного подружнього життя. Позивачка просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на положення ст.ст. 509, 1053, ч. 3 ст. 212 ЦК України та ст.ст. 71, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 64 СК України. Представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та письмових поясненнях позивачки і додатково пояснила суду, що кошти за які був куплений автомобіль, були подаровані подружжю на весілля, після чого за спільною згодою подаровані кошти вони поділили і кожен окремо поклали на рахунки у банку. Саме зі своїх коштів позивачка надала відповідачу гроші у сумі 3500,00 доларів США для купівлі автомобіля, тобто ці кошти є особистою власністю позивачки. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову та пояснив суду, що коштів від позивачки він не отримував, а автомобіль належить іншій особі, при цьому, він має лише право користування. Розписку написав під тиском, оскільки за перебування не розмитненого автомобіля на території України понад встановлені строки слід сплачувати великі штрафи, тож в нього не було іншого виходу. Крім того, відповідач зазначає, що вказаною розпискою від зобов'язався продати автомобіль і лише після цього повернути кошти в розмірі 3500,00 доларів США, однак на даний час він позбавлений можливості продати автомобіль, оскільки транспортний засіб належить іншій особі, яка відмовляється здійснити продаж. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на положення ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки за твердженням відповідача, між ним та позивачкою ніколи не укладався договір позики, адже кошти у позивачки він не позичав, що підтверджується і змістом самої розписки. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову і пояснив суду, що правовідносин з позики грошей між сторонами не було, оскільки з даної розписки не можна зробити прямий висновок про те, що підтверджується саме факт укладення договору позики і факт передачі грошей від позикодавця позичальникові. Представник вказує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На думку представника, документ саме про посвідчення передання грошової суми у справі відсутній. Інших доказів на підтвердження факту укладення між сторонами саме договору позики, позивачка суду не представила і не довела, що правовідносини між сторонами виникли з конкретного договору позики. Представник зазначає, що позивачка не довела обставин на які посилається як на підставу своїх вимог, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, при цьому, суд має розглядати справу лише на підставі наданих документів. Оскільки позивачка не довела факту укладення між сторонами договору позики, то до правовідносин між сторонами на підставі наданого суду документу, не можуть бути застосовані умови і наслідки, передбачені законом для договору позики, зокрема для зобов'язання повернути позику на що посилається позивачка. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобов'язався розрахуватись з позивачем з суми коштів, які він отримає від продажу автомобіля, тобто після фактичного його продажу, але автомобіль досі не проданий. Тож факт продажу автомобіля був визначений сторонами як відкладальна обставина, а відповідно обов'язок сплатити позивачу кошти за автомобіль у відповідача не настав. Неможливість продажу автомобіля не залежить від відповідача, адже відповідач фактично не може продати зазначений автомобіль без згоди співвласника, який таку згоду не надає. На думку представника, між позивачем та відповідачем був укладений не договір позики, а безстроковий договір комісії з елементами договору доручення. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем позивач не міг позичати кошти відповідачу, адже все майно подружжя, включаючи кошти, є їхньою спільною сумісною власністю. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи розписки від 15.08.2012 року, яка складена відповідачем, [PERSON] цією розпискою підтвердив, що автомобіль ВМW 328CI д.н.з. республіки Польща [NUMBER] отримав від [PERSON], будь-яких моральних та матеріальних претензій до неї не має. Вищевказаний автомобіль відповідач зобов'язався продати, гроші в сумі 3500,00 доларів США повернути колишній дружині [PERSON], оскільки автомобіль був придбаний під час сімейного подружнього життя за спільні кошти (а.с. 4). Позивач та її представник наполягають на тому, що зазначеною вище розпискою між позивачем та відповідачем був укладений договір позики і оскільки договором не встановлений строк повернення коштів, відповідач має повернути кошти в порядку передбаченому абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. При цьому, згідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, задля того аби складена позичальником розписка була прийнята судом як укладений між сторонами договір позики, її зміст має свідчити саме про передачу позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми. Однак, зі змісту розписки відповідача не вбачається саме передачі позивачем відповідачу 3500,00 доларів США, а лише зобов'язання відповідача продати автомобіль і після цього повернути вказану суму коштів, оскільки автомобіль був куплений під час сімейного подружнього життя. Крім того, жодним доказом не доведено навіть наявність у позивача особистих коштів під час перебування у шлюбі, які б взагалі могли бути предметом договору позики. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За наведених обставин вказана розписка не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує самого факту передачі грошової суми та того, що кошти були особистою власністю позивача. Згідно положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу автомобіля від 17.04.2012 року, транспортний засіб був придбаний відповідачем [PERSON] та громадянином Республіки Польща [PERSON] (а.с. 87-88). Судом встановлено, визнано та не заперечувалось сторонами і їх представниками, що автомобіль був придбаний під час перебування позивача і відповідача у шлюбі, при цьому позивачем жодним належним доказом не доведено її участі у купівлі автомобіля частиною власних коштів, тому суд виходить з того, що частка відповідача у спільній власності на транспортний засіб є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Відповідно до положень ч 1. ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За змістом положень ст.ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). З огляду на встановлені судом обставини та викладені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що складеною відповідачем розпискою сторони визначили спосіб розділу майна шляхом його продажу відповідачем і повернення коштів від продажу позивачу у сумі 3500,00 доларів США. Тобто, сторонами у справі визначено настання прав та обов'язків відкладальною обставиною, а саме фактом продажу автомобіля. Судом встановлено, підтверджено та не заперечувалось учасниками судового розгляду, що станом на час розгляду справи автомобіль не відчужений. Згідно ч. 3 ст. 212 ЦК України, якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала. З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до співвласника транспортного засобу з проханням надати свою згоду на продаж автомобіля, однак співвласник [PERSON] відмовив у надання своєї згоди (а.с. 91-92). За наведених обставин суд вважає, що в діях відповідача відсутня недобросовісність щодо невиконання взятого на себе обов'язку по продажу автомобіля, отже обумовлена сторонами відкладальна обставина не наступила, що в свою чергу не породжує у відповідача обов'язку за вказаною вище розпискою повернути позивачу 3500,00 доларів США. Відповідно до положень ст. 1053 ЦК України, на які посилається позивач та її представник обґрунтовуючи свої вимоги, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Однак суд вважає безпідставними посилання позивача та її представника на положення наведеної норми, адже сторони не досягли згоди на переведення обов'язку відповідача в позикове зобов'язання та не здійснювали відповідну зміну у формі встановленій для договору позики. За змістом положень ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Посилаючись на положення наведеної норми позивач при цьому вважає суму у 3500,00 доларів США боргом і просить стягнути її з відповідача саме як борг. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вимоги ст.ст. 70, 71 СК України суд в даному випадку не має можливості застосувати їх положення при вирішенні справи, оскільки поділити в натурі належну подружжю частку автомобіля не можливо, а відповідач не визнає розміру грошової суми у 3500,00 доларів США як грошової компенсації у спільному майні подружжя, інших вимог які б стосувались саме поділу майна подружжя позивачем не заявлялось. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю, що не позбавляє позивача можливості звернутись до суду з вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на частку у майні або за домовленістю з другим з подружжя про присудження грошової компенсації у порядку встановленому ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, враховуючи також положення ст. 606 ЦК України стосовно складеної відповідачем розписки за обставин встановлених судом при вирішенні даного спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed