Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні, та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні з 19 березня по 30 грудня 2013 року, в розмірі 13761,00 грн., та доплату за індексом інфляції в розмірі 534,27 грн., а всього 14295,27 грн.. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона працювала на ДП «Завод імені Малишева» на посаді електромонтера. 18.03.2013 року її було звільнено з ініціативи роботодавця у зв'язку з скороченням штатів. Однак на день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку. Остаточно ДП «Завод імені В.О. Малишева» розрахувався лише 30.12.2013 року. У зв'язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку виплатити позивачці середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку вона змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Позивачка до судового засідання з'явилась, та підтримала уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та додатково пояснила, що 18.03.2013 року був оголошений днем розрахунку. 18.03.2014 року вона прийшла на робоче місце, однак їй було доручено зібрати підписи в обхідному листі для звільнення. Для цього вона пішла до відділу кадрів, який знаходиться за межами виробничої території. У відділі кадрів сумісно з обхідним листом в неї забрали пропуск, після чого повернутись на своє робоче місце вона не могла. По розрахунковому листу вбачається, що їй було виплачену заробітну плату за 18.03.2013 рік за 3 години 43 хвилини. Таким чином, ДП «Завод імені В.О. Малишева» зобов'язані виплатити їй середній заробіток за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні. Представник відповідача, ДП «Завод імені В.О. Малишева» до судового засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Та пояснив, що сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 4207,34 грн. була виплачена позивачу 30.12.2013 року, що підтверджується довідкою № 384 від 28.03.2014 року. Згідно табелю робочого часу позивач був відсутній на робочому місці в день звільнення на протязі 4 годин 17 хвилин, а саме 18.03.2013 року, що вважається прогулом відповідно до вимог КЗпП. Затримки розрахунку при звільненні не було, оскільки позивач у день звільнення здійснив прогул та з письмовою заявою про виплату кінцевого розрахунку позивач на адресу підприємства не звертався. Крім того, зазначена сума не є спів мірною із сумою заборгованості по заробітній платі, яка складала 4207,34 грн. Позивача було звільнено з підприємства ще в березні місяці 2013 року, і лише наприкінці березня місяця 2014 року звернулась до суду з відповідним позовом, тобто тривалий час не зверталась до суду за вирішенням спору. Окрім цього відповідно до довідки про виплату суми заборгованості по заробітній платі , видно, що заборгованість за грудень складала 357,95 грн., але позивач здійснив розрахунок компенсації за час невиплати заробітної плати виходячи із розміру суми 1234,29 грн., що вказує на невірність розрахунку. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що в період часу з 13.08.1973 року по 18.03.2013 рік на посаді електромонтера в ДП «Завод імені В.О. Малишева» (а. с. 3-4) Згідно наказу № 52 від 18.03.2013 року була звільнена з підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, що підтверджується трудової книжкою [PERSON] (а. с. 5); Згідно розрахункових листків [PERSON] за період квітень 2012 року по березень 2013 року середньомісячна заробітна плата складає 1529,00 грн. (а. с. 6-9) Згідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства , установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до відповіді на заяву [PERSON] Вих. № 152 від 18.02.2014 року ДП «Завод імені В.О. Малишева» провела остаточний розрахунок з позивачкою в грудні 2013 року, та надала письмову відмову у компенсації середнього заробітку за весь час затримки (а. с. 11). Таким чином, ДП «Завод імені В.О. Малишева» у своїй заяві не спростовує той факт, що з позивачем не було проведено остаточного розрахунку в день звільнення, а сума заборгованості була виплачена лише у грудні місяці 2013 року, що також не спростовується представником відповідача. Ствердження представника відповідача про те, що позивачка в день звільнення не була присутня на робочому місці 4 години 17 хвилин, що відповідно до КЗпП враховується як прогул, судом не приймаються, оскільки відповідно до наданої довідки за підписом начальника відділу кадрів ДП «Завод імені В.О. Малишева» Латинською О.А., вбачається, що [PERSON] пройшла прохідний пункт на підприємстві 18.03.2013 року о 7:35 год. ранку, а вийшла з підприємства лише об 11:43 год. ранку. (а. с. 24) Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В порушення даної норми, представником відповідача не надано до суду жодного допустимого доказу того, що відповідачка була притягнута ДП «Заводом імені В.О. Малишева» до дисциплінарної відповідальності за прогул в день звільнення. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також суд критично відноситься до пояснень представника відповідача, що позивачка на вимогу діючого законодавства не зверталась до підприємства з письмовою заявою про проведення остаточного розрахунку при її звільненні, тому не має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.. 116 КЗпП якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також судом встановлено, що кошти на погашення боргу позивачка отримала 30 грудня 2013 року, тому [PERSON] заявила вимоги про застосування ст. 117 КЗпП України та просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 19.03.2013 року по день остаточного розрахунку - 30 грудня 2013 року. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункту 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивні частині рішення. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи від 28.03.2014 року середньоденна заробітна плата позивача складає 90,32 грн. (а. с. 22). Розрахунок проведений позивачем не відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, тому суд виходить з середньоденної заробітної плати 90,32 грн. З матеріалів справи встановлено, що позивачка працювала на підприємстві п'ятиденну робочу неділю, а останні два місяці двохденну робочу неділю, у зв'язку з наказом про скорочення посади. Виходячи із 82 робочих днів затримки розрахунку та середньоденного заробітку позивачки 90,32 грн., середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку при звільненні складає 7406,24 грн. (90,32 * 82). Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положеньст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статті 117 КЗпП України, суд роз'яснив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Висновком Конституційного Суду України вказано на те, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки аналізуючи норми діючого законодавства позивачка звернулась до суду в строки встановлені КЗпП. Що стосуються позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації за час затримки заробітної плати, суд вважає, що дані вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, Законом передбачена виплата компенсації одночасно з виплатою заборгованості по заробітній платі. За таких обставин суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: approved