Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON] [INFO], до досягнення нею 16 років, тобто до 12 червня 2020 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, її життям не цікавиться, має заборгованість по сплаті аліментів. Позивачка має бажання та можливість забезпечити відпочинок та оздоровлення доньки за межами України, проте відповідач на неодноразові звернення позивачки про надання згоди на виїзд доньки за кордон, відмовляється надавати такий дозвіл. Позивачка у судове засідання не зявилася, суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач, який був належним чином та своєчасно повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є у справі поштове повідомлення про отримання ним особисто судової повістки 07 червня 2016 року, у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування на пропозицію суду не надавав. Підстав для відкладення розгляду справи у звязку з неявкою відповідача, передбачених ст.169 ЦПК України, суд не вбачає. Представник третьої особи також надала суду заяву про розгляд справи без її участі та про вирішення позову на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позовну заяву задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 22 листопада 2003 року позивачка та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про одруження (а.с.19). Шлюб було розірвано рішенням 16 березня 2006 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.20). Від сумісного шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивачки та з нею проживає, що підтверджено свідоцтвом про народження дитини (а.с.21), довідкою про склад сім`ї (а.с. 22), рішенням суду про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання доньки від 24 лютого 2006 року (а.с.15). Позивачка та відповідач, їх донька є громадянами України. Доводи позивачки про ухилення відповідача від участі у вихованні та утриманні доньки підтверджено попередженням ВДВС Василівського РУЮ відповідачу щодо необхідності плати аліментів та заборгованості по ним та розрахунком заборгованості по аліментам (а.с.7-12, 14), з яких видно, що відповідач аліментів на утримання своєї доньки не сплачував взагалі, станом на 21 жовтня 2015 року мав заборгованість в сумі 78678 грн. 06 коп., а станом на 07 квітня 2016 року додатково - 6972 грн. 43 коп. (а.с.14), а всього заборгованість на останню дату становить 85\~650 грн. 49 коп. Наявність між сторонами спірних питань, зокрема щодо виїзду доньки за межі України підтверджена наступним. Позивачка зверталася до поліції з заявою про розшук відповідача з метою отримання від нього дозволу на виїзд доньки за кордон України (а.с.16-17), відповідно до наданої їй відповіді та висновок за результатами розгляду заяви Василівським ВП ГУНП в Запорізькій області, якими встановлено, що відповідач до 15 травня 2015 року проживав зі співмешканкою у м.Токмак Запорізької області, після чого виїхав до Іспанії м.Барселона, де перебував станом на квітень 2016 року. Через соціальні мережі відповідач повідомив про своє небажання підтримувати стосунки з колишньою сімєю. За заявою позивачки відкрито кримінальне провадження за ст.164 ч.1 КК України, що підтверджено повідомленням про початок досудового розслідування (а.с18). Також ухиляння відповідача від участі в долі доньки підтверджено довідкою Степногірської загальноосвітньої школи (а.с.23), в якій зазначено, що відповідач не відвідував батьківських зборів, навчанням доньки не цікавився. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, законодавством України встановлюється певний порядок виїзду за межі України неповнолітньої дитини. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог суд виходить з того, що обидва з батьків зобовязані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку дитини, закладення основ здоровя, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Однак дії відповідача, який самоусунувся від участі у вихованні та утриманні доньки, про неї не піклується, вказують на те, що відповідач не бажає досягти компромісу з позивачкою щодо виїзду їх доньки за межі України, виїзд дитини за межі України на теперішній час є неможливим, бо позивачка не може отримати на це згоду батька дитини, що суперечить інтересам дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за межі України жодним чином не порушить прав відповідача, та навпаки буде сприяти забезпеченню прав та законних інтересів дитини та матері дитини позивачки у цій справі, щодо їх вільного пересування, в тому числі за межі України. Позивачка бере на себе відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. Судові витрати, понесені позивачкою та підтверджені відповідною квитанцією, суд покладає на відповідача, відповідно до положень ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved