Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, вимоги по якому збільшила протягом судового розгляду. В уточненому позові зазначила, що з 27 серпня 1994 року перебуває з відповідачем у шлюбі. За час існування шлюбу подружжя набуло право власності на нежиле приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; на будинок [ADDRESS] ; на житловий будинок [ADDRESS] . Означене нерухоме майно набуте на підставі договорів купівлі-продажу, укладених відповідачем. Відповідно до того, що саме відповідач є стороною у вказаних правочинах, право власності на перелічене майно зареєстроване за ним. Враховуючи, що частки подружжя в праві в праві спільної сумісної власності є рівними, позивач зазначає, що бажає отримати у власність по Ѕ частині перелічених об`єктів нерухомого майна (а. с. 101-105). У зв`язку з викладеним просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , який складається з жилого будинку А площею 22,8 квадратних метрів, житлової прибудови А-1 площею 8,2 квадратних метрів, літніх кухонь Б, Д, сараїв б, Г, водопроводів 2, 3, парканів 6, 7, 4, замощень І, П, Ш; на Ѕ частину нежитлового приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , який складається із жилого будинку площею 29 квадратних метрів, сараїв Б, И, Д, душу К, навісу Л, водопроводу № 2, парканів 3-8, замощення 1 загальною площею 56,2 квадратних метрів. Ухвалою судді від 19.06.2018 року заяву прийнято до розгляду і в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.10.2018 року підготовче провадження в справі закрите та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 29.10.2018 року, яка скасована ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20.02.2019 року, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що його довіритель в травні 2018 року дізналась, що її чоловік без її згоди передав в іпотеку фінансовій установі - публічному акціонерному товариству «Перший Український міжнародний банк» нежиле приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свавільність відповідача в розпорядженні предметом спільної власності подружжя, без врахування думки позивача, потягло за собою бажання позивача впорядкувати питання спільної власності подружжя з метою уникнення подібних ситуацій в майбутньому. У зв`язку з викладеним представник позивача просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Представник відповідача - акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» - проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що 24 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є відповідач, і [PERSON] укладений договір кредитування, в забезпечення виконання зобов`язань за яким сторони в той же день уклади договір іпотеки, за яким в іпотеку фінансовій установі було передано нежитлове приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Твердження позивача про те, що їй не було відомо про вчинення означених правочинів, є хибними, оскільки кожен з договорів, як кредитний, так і іпотечний, містить її письмову згоду на його укладення. В теперішній час на нерухоме майно, що стало предметом застави, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за договором кредитування звернено стягнення, воно належить іншим особам, які зареєстрували право власності на нього. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову в частині вимог про поділ нежитлового приміщення в будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду, до суду не з`явився з невідомих причин. Відзиву на позов, клопотання про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Представники третіх осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явились, клопотань про розгляд справи у їх відсутність суду не надали. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішення справи у відсутність згаданих учасників справи. Вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що позивач перебуває із відповідачем у шлюбі з 27 серпня 1994 року (а. с. 9). Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства підставою для звернення до суду за захистом цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання, а метою цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Позивач вимоги возову спрямовує в русло сімейних правовідносин, які внормовують права подружжя на користування спільним майном та його поділ. Сімейним законодавством встановлено презумпцію спільності майна подружжя, відповідно до якого вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). За змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи презумпцію рівності прав подружжя у здійсненні ними права спільної сумісної власності у співставленні з положеннями цивільного та цивільного процесуального законодавства про право на судовий захист, підставою для звернення до суду за захистом права має бути наявність перешкод у здійсненні права подружжя на володіння, користування та розпорядження спільним майном. Таким обмеженням, за доводами позову, є самостійне, всупереч волі позивача, укладення відповідачем кредитного та іпотечного договорів. Між тим, з матеріалів справи випливає хибність таких тверджень, оскільки надані представником відповідача фактичні дані роблять очевидним, що позивач була достеменно обізнана про вчинення означених правочинів, про що свідчить надана нею та нотаріально посвідчена у відповідності до вимог ст. 65 СК України згода на укладення чоловіком [PERSON] договорів на отримання кредиту в будь-який банківській установі та передачу в іпотеку банку майна подружжя, а саме: нежилого приміщення підвалу ХLII та першого поверху літ. А-9 загальною площею 193,3 квадратних метрів, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 67). Статтею 12 ЦК України встановлено право особи здійснювати свої цивільні права вільно на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. З урахуванням наведених положень законодавства та встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що передача майна в іпотеку грунтувалась на обопільній згоді подружжя, повністю відповідала їхньому волевиявленню; вчиняючи означені дії, подружжя діяло добросовісно, в межах, встановлених законом. Ознак порушеного права позивача у встановлених судом обставинах справи немає, тому немає і підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, суд враховує, що навіть за умови встановлення порушення права позивача предметом поділу не може бути майно, яке як встановлено судом, не належить подружжю, а було набуте іншими особами на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2018 року у зв`язку із зверненням на нього стягнення через невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором (а. с. 69), тому при поділі треба було б враховувати його вартість як такого, що відчужене або використане одним з подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя (ч. 2 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Вирішуючи вимоги позову про поділ житлових будинків [ADDRESS] , суд виходить з наявності тих самих передумов для подання цього позову, як і при розв`язанні вимог про поділ нежитлового приміщення по [ADDRESS] , якими є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права чи інтересу. Висуваючи вказані вимоги, позивач не зазначає, що є підставою для звернення з ними до суду, чому подружжя не поділило майно за взаємною згодою в позасудовому порядку у відповідності до ч. 2 ст. 69 СК України, оскільки в силу ч. 1 ст. 71 СК України спір подружжя про поділ спільного майна може бути вирішений судом лише у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна. Крім того, за правилами, встановленими сімейним законодавством, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК), що дозволяє дійти висновку про необхідність поділу усього майна, набутого подружжям на момент вирішення справи та вартості невиконаних зобов`язань за договорами, укладеними в інтересах сім`ї, яким є, зокрема, кредитний договір на отримання споживчого кредиту № 5668876 від 24.09.2007 року, згоду на укладення якого надала позивач (а. с. 68). Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права, а також інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Між тим, з`ясувавши обставини справи, суд не вбачає ознак порушення права позивачки, що виключає ухвалення рішення на її користь.

Outcome: dismissed