Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом вселення до відповідача, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що в 2004 році між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, і на підставі рішення Харківського міськвиконкому від 2005 року за відповідачем було закріплено однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] не приватизована та знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс». Позивачка зазначила, що станом на 20.02.2019 у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] згідно із Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с. 7). 18.03.2014 шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] був розірваний Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 6). Позивачка зазначила, що вона залишилась проживати у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] , після розірвання шлюбу, а відповідач в свою чергу зібрав свої речі та залишив квартиру і понад двох років не проживав у ній та не цікавився зовсім квартирою, її утриманням. Позивачка самотужки сплачувала грошові кошти за комунальні послуги (а.с. 10-19), що підтверджується відповідними квитанціями, в яких зазначено її підпис, прізвище, ім`я та по батькові як платника комунальних послуг, що підтверджує, що позивачка неперервно проживала у вказаній квартирі. Позивачка неодноразово повідомляла компетентні органи про неналежне надання послуг з централізованого опалення, у зв`язку із чим уповноваженими особами були складені відповідні акти-претензії (а.с. 20-24), що також підтверджує, що позивачка неперервно проживала у вказаній квартирі, на відміну від відповідача. Також зазначила, що відповідач, скориставшись її відсутністю у місті, приїхав до квартири, замінив замок на вхідних дверях та поставив сигналізацію в квартирі, що цілком обмежило позивачу самостійно потрапити до квартири, в якій вона проживала та була зареєстрована. Позивачка вимушена була викликати поліцію та осіб, які відкривають двері без ключів - «медвежатників», щоб потрапити до своєї квартири. Позивачка змогла потрапити до квартири, коли туди прибув відповідач, який відчинив двері. Опинившись у квартирі, позивачка побачила, що у ній відсутні всі її особисті речі, у зв`язку із чим вона була вимушена звернутись до правоохоронних органів із повідомленням про крадіжку (а.с. 8-9). З огляду на зазначене позивачка стверджує, що вона позбавлена можливості користуватися житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , де вона постійно проживала та зареєстрована у встановленому законом порядку. Водночас вона зазначила, що, якщо вона втратить право реєстрації за вказаною адресою, то вона залишиться на вулиці, оскільки інше житло у неї відсутнє. На основі викладеного, просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом (квартирою), шляхом вселення її до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та передати їй ключі від неї. Ухвалою від 19.07.2019р. провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача було подане до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 642/4817/19 (а.с. 66), обґрунтовуючи його тим, що у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває справа № 642/3044/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25.10.2019 було задоволено Клопотання представника відповідача і зупинено провадження у справі № 642/4817/19, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 642/3044/19, яке знаходиться у провадженні судді Ленінського районного суду м. Харкова Бородіної О.В.. 05.06.2020 через канцелярію суду позивачка подала клопотання до суду про поновлення провадження у справі № 642/4817/19 (а.с. 77), посилаючись на те, що 27.02.2020 по справі № 642/3044/19 судом було ухвалено рішення, яке набрало законної сили 07.04.2020. Ухвалою суду від 09.06.2020 року було поновлено провадження у справі № 642/4817/19. Суд, дослідивши дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що станом на 20.02.2019 у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] згідно із Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с. 7). У 2004 році між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 18.03.2014 був розірваний Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 6). На підставі рішення Харківського міськвиконкому від 2005 року за відповідачем було закріплено однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] не приватизована та знаходиться на балансі КП «Жилкомсервіс». Позивачка після розірвання із відповідачем шлюбу продовжила проживати у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами, а саме квитанціями про оплату комунальних послуг (а.с. 10-19), в яких зазначено її підпис та прізвище, ім`я та по батькові як платника комунальних послуг; актами-претензіями (а.с. 20-24), які були складені у зв`язку із повідомленням компетентних органів позивачкою про неналежне надання послуг з централізованого опалення. Крім того, Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020 (повний текст складено 06.03.2020), яке набрало законної сили 07.04.2020 (а.с. 78-80), було відмолено [PERSON] у задоволенні його позову до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, у зв`язку із недоведеністю його позовних вимог. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З огляду на це суд приходить до висновку, що Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020, яке набрало законної сили 07.04.2020, має преюдиціальне значення під час розгляду даної цивільної справи № 642/4817/19 та обставини встановлені Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020, не підлягають додатковому доказуванню в межах даної справи. Натомість судом встановлено, що відповідач замінив замок на вхідних дверях до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та поставив сигналізацію, що цілком обмежило позивачку самостійно потрапити до квартири, в якій вона проживала та була зареєстрована, у праві користування якою вона позбавлена не була. Відповідач продовжує чинити позивачці перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , в якій вона проживає та зареєстрована, навіть, після відмови у задоволенні його позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, він не впускає позивачку до квартири, не віддає ключі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.Відповідно до ст.65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Крім того, відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено судом, відповідач є наймачем квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , а позивачка як його дружина, з якою він одружився до моменту закріплення за відповідачем однокімнатної ізольованої квартири, є членом його сім`ї. Отже, позивачка, як член сім`ї наймача, відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР, на законних підставах вселилась в спірну квартиру разом із наймачем, тобто набула рівних із наймачем прав на вказану квартиру, зокрема, права користування жилим приміщенням. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.04.2019 року по справі №759/11370/16-ц. Суд також зазначає, що факт того, що шлюб між сторонами по справі був розірваний 18.03.2014 (а.с. 6) не впливає жодним чином на право користування жилим приміщенням та не свідчить про автоматичне припинення права користування квартирою членами сім`ї наймача після розірвання шлюбу, що відповідає ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, я якій зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Така правова позиція визначена у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 441/667/17 (провадження № 61-1906св18). Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц (провадження № 61-13787св18). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду ні відзиву на позовну заяву, ні жодного доказу, які б спростовували заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України).Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що позивачка була обмежена у здійсненні свого права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , без належної правової підстави (без відповідного на те рішення суду) і, навпаки, Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2020 (повний текст складено 06.03.2020), яке набрало законної сили 07.04.2020 (а.с.78-80), було відмовлено [PERSON] у задоволенні його позову до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, у зв`язку із недоведеністю його позовних вимог. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved