Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, який уточнила в судовому засідання та просить провести поділ спільного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; збільшити розмір її частки у спільному сумісному майні подружжя до 2/3 частини; визнати за нею право власності на 2/3 квартири; за відповідачем визнати право власності на 1/3 частину квартири, припинити право власності [PERSON] на 13 частину квартири та визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири. В позові посилається на те, що під час спільного проживання в шлюбі вони придбали вказану квартиру. Поскільки сімейне життя з відповідачем не склалося, то шлюб між ними було розірвано . Проживати в одній квартирі спільно з відповідачем вони не можуть через постійні сварки, що негативно впливає на стан дитини . В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги. Позивачка пояснила, що згідна виплатити відповідачу вартість 13 частини квартири, так як спільне проживання не можливе через сварки, однак працівників міліції не викликала, так як було соромно. Відповідач проти позову заперечив та просив визнати за ним право власності на ? частину квартири. Також пояснив, що дійсно в сім»ї виникали сварки, але він іншого житла не має, а зареєстрований за адресою матері по вул..Зеленського, 61 в м.Кагарлику. Представник відповідача проти позову заперчила та просила відмовити у позові повністю, поскільки іншого житла у відповідача немає. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30.04.1993 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину, а саме: дочку [PERSON] - [INFO]; Оскільки спільне життя не склалось, шлюбні відносини між ними припинились, рішенням Кагарлицького районного суду від 29.10.2012 р. шлюб між ними було розірвано. При цьому дитина залишилася проживати разом з позивачкою, а рішенням Кагарлицького райсуду від 15.03.2013 року з відповідача [PERSON]С, на користь позивачки на утримання дочки [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 13 частини всіх видів заробітку. В період шлюбу, а саме в 19.08.2004 р. згідно договору купівлі-продажу була придбана квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка являється спільною сумісною власністю. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24.12.2013 року № 8779/13-43 ринкова вартість квартири [ADDRESS] загальною площею 73,7 кв.м становить 371969 грн. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. А тому суд вважає за необхідне поділити спільне майно [PERSON] та [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ? частину квартиру [ADDRESS]. В решті позову, а саме в припиненні права власності відповідача на спірну квартиру слід відмовити з слідуючих підстав. Згідно ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Позивачка посилається на ту обставину, що спільне володіння та користування Позивачкою та Відповідачем спільною квартирою є неможливим, по тій причині, що постійно виникають сварки та конфлікти, від яких страждає спільна дитина та це шкодить її психологічному здоров'ю, що підтверджено довідкою практичного психолога школи, в якій навчається дочка, а також показами свідка [PERSON], яка пояснила, що дитина стала вразливою через непорозуміння між батьками. В судовому засіданні встановлено, що відповідач іншого житла не має, являється інвалідом 2 групи, сплачує аліменти на утримання дитини. Поскільки позивачем не доведено, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. В задоволенні вимог представника відповідача про стягнення з позивача судових витрат за її участь у справі слід відмовити, поскільки дана вимога необґрунтована, подана до суду під час судових дебатів, а також не відповідає вимогам ст.. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed