Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, посилаючись на те, вона 13 травня 2013 року була прийнята на роботу до відповідача. 04 червня 2015 року позивачку було звільнено з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь». Також зазначила, що починаючи з вересня 2014 року по день її звільнення роботодавець не сплачував їй заробітну плату, у зв'язку з чим у ПрАТ «Азовелектросталь» перед позивачкою виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 18088,77 гривень. Вищевказану суму заборгованості по виплаті заробітної плати просила стягнути з відповідача на її користь, а також стягнути середній заробіток за час затримки виплати за період з 05.06.2015 року по 21.09.2015 року у розмірі 9380,25 грн. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні 65666,46 гривень. В судове засідання позивачка [PERSON] надала заяву, якою підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала заперечення проти позову, в яких посилалась на те, що сума заборгованості по заробітній платі підприємства перед позивачем у повному обсязі була виплачена в період часу з 25 вересня 2015 року по 29 вересня 2015 року, на підтвердженням чого надала платіжні доручення про перерахування заборгованості. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 13.05.2013 року по 04.06.2015 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 126к від 04.06.2015 року вона була звільнена 04.06.2015 року з роботи на підставі ст. 36 п. 5 КЗпП України, за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 6-11). З довідки № 3196 від 16.10.2015 року, виданої відповідачем,\~\~встановлено, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 5426,63 гривень виплачена 25.09.2015 року, у розмірі 3798,64 гривень виплачена 28.09.2015 року, у розмірі 8863,50 гривень виплачена 29.09.2015 року, що підтверджується платіжними дорученнями та відповідними списками на виплату заробітної плати (а.с. 26-39). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано представником відповідача в своїх запереченнях, що відповідачем своєчасно не була виплачена заробітна плата та заборгованість по заробітній платі, а була виплачена 25.09.2015 року, 28.09.2015 року, 29.09.2015 року (а.с. 26). Разом із тим, сума заборгованості по заробітної плати була виплачена позивачу у загальному розмірі 18088,77 гривень та на час розгляду справи такої заборгованості не існує, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивач була звільнена 04 червня 2015 року, тому для розрахунку беруться останні два повних календарні місяці роботи, тобто квітень та травень 2015 року. З представленого до суду позивачкою розрахункового листа, вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивача за квітень 2015 року становив 1615,29 гривень та за травень 2015 року -1614,93 гривень (а.с. 12). Як зазначено позивачкою кількість відпрацьованих робочих днів за квітень та травень 2015 року становить 39. Відповідач не надав до суду свого розрахунку та не спростовував розрахунку, проведеного позивачем, у зв'язку із чим враховуючи, положення ст. ст. 10, 11, 61 ЦПК України, якими закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а докази подаються сторонами, суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір середньоденного заробітку позивача в розмірі 82,83 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 05.06.2015 року (день після звільнення) по 29.09.2015 року (день сплати заборгованості) складає: 82 роб. д. х 82,83 грн. = 6792,06 гривень, а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, з утриманням ПрАТ «Азовелектросталь» передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення індексації заробітної плати за період з вересня 2014 року по травень 2015 року у розмірі 38197,64 гривень. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Відповідно до положень ст. 10, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Між тим, позивачкою не надано суду належного, який ґрунтується на законі розрахунку індексації заробітної плати, відсутні вихідні дані, які б дозволяли суду здійснити самостійний розрахунок індексації. У звязку з зазначеним, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні даної частини позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнена позивачка. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial