Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку № 48 по вулиці Комсомольській в м. Болград Одеської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2009 року. ЇЇ син, відповідач [PERSON], зареєстрований за вказаною адресою, проте з 03.10.2014 року не проживає в зазначеному домоволодінні, проживає в будинку своєї дружини за адресою: вул.Шкільна, № 41, с. Табаки, Болградський район, Одеська область, його особистих речей в будинку немає. На думку позивачки, своїми діями відповідач порушує її права, перешкоджає реалізації права власності у повному обсязі, оскільки він, відповідач, не має права на жиле приміщення, але зареєстрований в ньому, хоча в ньому не проживає більше шести місяців. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що відповідач є її сином, а відтак є членом сімї власника. Втім, починаючи з 03 жовтня 2014 року в належному їй будинку не проживає. На даний час, вона позивачка бажає оформити субсидію на комунальні послуги, оскільки не працює, пенсіонеркою також не являється, та їй важко самостійно утримувати будинок. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити, втім не заперечував, що він дійсно зареєстрований в будинку за адресою: вул. Комсомольська, № 48, м. Болград, Одеська область, але з 03 жовтня 2014 року проживає фактично в будинку своєї дружини в с. Табаки, Болградський район, Одеська область, оскільки позивачка вигнала його сімю з цього будинку. Третя особа Болградський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.16, 22). Надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.37). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку за таких підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку № 48 по вулиці Комсомольській в м. Болград Одеської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.2009 року, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23804133 від 09.09.2009 року та технічним паспортом (а.с.6-12). За повідомленням Болградського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] з 08 травня 1996 року (а.с.23). Згідно відповіді Табаківської сільської ради, відповідач за вказаною адресою зареєстрований, але фактично проживає за адресою: [INFO], в даний час відсутній за місцем проживання (а.с.18). Зі свідоцтва про народження відповідача серії ІІ-ЖД № 378658 від 29.12.1977 року, вбачається, що позивачка є його матірю (а.с.33). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу обґрунтування позову передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. А згідно зі статтею 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Дані статті стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Крім того, питання збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано ст. 163 ЖК України, відповідно до якої житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в межах строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР, тобто протягом шести місяців. Разом з тим, користування жилою площею в приватному житловому фонді та механізм втрати права користування також врегульовано нормами Цивільного кодексу України. При цьому принципове значення має розмежування гарантій прав на житло, які надаються громадянам у разі їх тимчасової відсутності, встановлені ЦК України для осіб права яких охороняються нормами про речові права, і відповідно ЖК УРСР для громадян, які проживають у державному чи комунальному житловому фонді. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ЖК УРСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК України, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК України. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут). Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього суд дійшов висновку, що стосовно права члена сім'ї власника житла на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме як власник житлового будинку, посилання на ст. 71 ЖК України, як на підставу захисту свого порушеного права є неправомірним та безпідставним, у зв'язку з чим суд відмовляє йому у задоволенні позову. Вимоги позивача, щодо зобов'язання Болградського РС ГУ ДМС України в Одеській області зняти з реєстрації відповідача, є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed