Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивачка звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 231/1 від 19 липня 1995 року позивачці на родину з шести осіб був наданий ордер на право зайняття трикімнатної кв. [ADDRESS] . Станом на 2014 рік в такій квартирі мешкали та були зареєстровані позивачка з чоловіком та донька, [PERSON] зі своїм сином [PERSON] , 2008 р. н. [INFO] чоловік позивачки помер. При цьому в червні 2014 року відповідачка разом зі своїм малолітнім сином, [PERSON] , покинула спірне житлове приміщення, забрала свої та дитини особисті речі, виїхавши до Краснодарського краю РФ, де з 30 червня 2014 року перебуває на міграційному обліку, та до теперішнього у кв. [ADDRESS] не поверталась та відповідно там не мешкає. Зауважувала, що рішення відповідачки щодо зміни місця проживання було добровільним, жодних перешкод у користуванні спірною житловою площею позивака ані їй, ані своєму онуку не чинила. На підставі викладеного, оскільки відповідачка без поважних причин не мешкає у спірному житлі, не сплачує комунальні платежі, витрати з утримання житла не несе та повертатися не бажає, просила визнати її та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право на користування кв. [ADDRESS] на підставі ст. 71, 72 ЖК, бо вони не користуються ним понад шість місяців без поважних причин. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги повністю підтримала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. При цьому додавала, що після обстрілів мікрорайону «Східний» в м. Маріуполі постраждала дитини відповідачки, внаслідок чого її донька разом зі своїм чоловіком виїхала до Краснодарського краю Росії разом із старшим сином [PERSON] та молодшим сином [PERSON] , де їх за своїм місцем проживання прописав тимчасово брат позивачки. В подальшому чоловік відповідачки подав документи на отримання виду на проживання в РФ. Однак, починаючи з вересня 2019 року вона не спілкувалась із відповідачкою. При цьому запевняла, що відповідачка не має наміру повертатись додому. На підставі переліченого просила суд визнати [PERSON] та її сина, [PERSON] , такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS] , не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник позивачки, яка діє на підставі договору, [PERSON] , повністю підтримуючи доводи [PERSON] , вказувала, що існують усі законні підстави для задоволення поданого позову. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою. Представники ОСББ «Травневий-5», будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленими, в судове засідання за невідомих суду причин не з`явились повторно. Представник Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Мамаєва С. В., у судове засідання не з`явилась черговий раз, надавши клопотання про перенесення розгляду справи через знаходження на лікарняному та необхідністю надання висновку органом опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права малолітнього [PERSON] користування спірним житлом. В той же час суд зазначає, що відповідно до аналізу ч. 1-3 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки учасника справи до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що трикімнатна кв. [ADDRESS] була надана на підставі ордеру № [NUMBER] від 11 жовтня 1995 року [PERSON] та членам її родини, чоловіку [PERSON] , синам [PERSON] , [PERSON] , та донькам [PERSON] , 1983 р. н., [PERSON] , 1988 р. н., що підтверджується копією такого ордеру (а. с. 11, 19-21). В той же час на підставі свідоцтва про смерть, виданого 9 серпня 2017 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1218, [PERSON] помер [INFO] (а. с. 12). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 20 червня 2017 року Іллічівським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1426, [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Згідно із свідоцтвом про шлюб, посвідченим 7 червня 2008 року міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 206, [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було змінено прізвище на « [PERSON] » (а. с. 14). За свідоцтвом про народження, виданим 8 листопада 2008 року Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 997, [INFO] народився [PERSON] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 15). Відповідно до відомостей з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 17 січня 2020 року вбачається, що по [ADDRESS] зареєстровані позивачка, а також [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується довідками про склад родини від 7 вересня 2017 року, від 21 лютого 2018 року, 20 червня 2019 року, складені КСН «Новий східний», та від 23 травня 2019 року, складену ОСББ «Травневий-5», а також копією особового рахунку на кв. [ADDRESS] від 16 грудня 2019 року (а. с. 16, 23, 24, 26, 28). Однак за актами КСН «Новий Східний» від 7 вересня 2017 року та ОСББ «Травневий-5» від 19 червня 2019 року, від 20 червня 2019 року та від 10 квітня 2020 року вбачається, що за свідченнями сусідів по [ADDRESS] фактично мешкає лише [PERSON] , оскільки з 2014 року [PERSON] та її син, [PERSON] , 2008 р. н. у такому житловому приміщенні не мешкають, що також підтверджується довідками КСН «Новий східний» від 7 вересня 2017 року та від 10 квітня 2020 року (а. с. 22, 25, 27, 29). Свідок [PERSON] вказувала в суді, що вона є сусідкою позивачки, яку добре знає. Зазначала при цьому, що молодша донька [PERSON] , відповідачка, протягом останніх 4-х років не мешкає у кв. [ADDRESS] , бо виїхала зі своєю родиною, чоловіком та сином [PERSON] , до Росії , після чого додому до м. Маріуполя не поверталась. Допитана в судовому засіданні свідок, [PERSON] , сусідка родини позивачки, вказувала суду, що з 2015 року по [ADDRESS] [PERSON] мешкає сама. Зі слів позивачки знає, що [PERSON] з сином [PERSON] поїхали до Росії. Додавала, що у квартирі [PERSON] не бачила речей ані відповідачки, ані її сина. Відповідно до ст. 71, 72 ЖК УРСР наймач або члени його родини можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад 6 (шість) місяців. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. За ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідачка [PERSON] та її малолітній син, [PERSON] , фактично протягом останніх 4-х років у кв. [ADDRESS] не мешкають без поважних причин. Згідно із ч. 1, 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що малолітній [PERSON] , 2008 р. н., не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Суд при цьому зазначає, що відповідно до нотаріально посвідченої копії міграційної карти 2017 № 0006216 на [PERSON] вбачається, що компетентними органами РФ відповідачці строк її тимчасового перебування на території РФ по [ADDRESS] краю було продовжено з 11 серпня 2017 року неодноразово, востаннє до 18 серпня 2019 року (а. с. 30-31). Крім цього факт перебування [PERSON] на території РФ по [ADDRESS] підтверджується довідками від 22 липня 2015 року та від 24 лютого 2016 року Управління федеральної міграційної служби по Краснодарському краю, з яких також вбачається, що відповідачці було надано тимчасовий притулок 6 травня 2015 року строком на 1 рік (а. с. 35, 36). Згідно із нотаріально посвідченої копії міграційної карти 0315 № 0495991 на [PERSON] , [INFO] , вбачається, що компетентними органами РФ дитині строк її тимчасового перебування на території РФ по [ADDRESS] з 5 грудня 2016 року продовжувався неодноразово, востаннє до 18 серпня 2019 року (а. с. 32-34). Також на підставі копії паспорту громадянина РФ, виданого 14 лютого 2020 року ГУ МВС Росії по Краснодарському краю вбачається, що [PERSON] , [INFO] , набула громадянства РФ, а також зареєструвала 20 лютого 2020 року своє місце проживання по [ADDRESS] . Визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житлом можливе за наявності у неї іншого житла, належного на праві постійного користування. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 711/4431/17. Отже на підставі викладеного вмотивування суд встановив, що ані батько малолітнього [PERSON] , ані його мати по [ADDRESS] не мешкають, а така дитина зареєстрована та фактично мешкає разом зі своєю матір`ю по [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні з 2015 року малолітнього [PERSON] є свідомим вибором його батьків, які оселилися та зареєстрували своє місце проживання разом із дитиною по [ADDRESS] . Вказані обставини на рівні із тим, що відповідачка, як мати малолітнього [PERSON] , фактично втратила згідно зі ст. 71,72 ЖК право на користування спірним житлом, свідчить про відсутність порушення прав [PERSON] на житло у даному випадку. Тому суд вважає, що відсутність порушення прав малолітнього [PERSON] , місце проживання якого за ст. 29 ЦК визначено його батьками та зареєстровано по [ADDRESS] , свідчить про наявність підстав для задоволення поданого позову шляхом позбавлення відповідачів права користування кв. [ADDRESS] . За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] та малолітній [PERSON] , залишаючись зареєстрованими у кв. [ADDRESS] , однак не користуючись зазначеним житловим приміщенням понад передбачені законом строки без поважних причин, є такими, що втратили право користування цим житлом. Згідно із ч. 6 ст. 56 ЦПК органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. На підставі ч. 4 ст. 19 СК при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно із ч. 5 ст. 19 СК орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що для розгляду справи щодо спору про позбавлення дитини права на користування житловим приміщенням, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим, а обов`язкова лише участь представників такого органу. Згідно із ст. 141 ЦПК з відповідачки слід стягнути на користь [PERSON] витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved