Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки, посилаючись на те, що вона є власником [ADDRESS] У вказаному житловому приміщенні була зареєстрована відповідачка за бажанням колишнього власника вказаного будинку. При цьому вказувала, що відповідачка ніколи не мешкала у спірному житловому приміщенні, яка також не сплачує комунальні платежі, перешкоджаючи тим самим позивачці у користуванні належним їй будинком. Таким чином, залишаючись зареєстрованою [ADDRESS], однак не мешкаючи у ньому, відповідачка втратила право користування спірним будинком, тому позивачка просила суд задовольнити позов. У судовому засіданні позивачка на задоволені позову наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Додавала, що відповідачка дійсно є її сестрою за батьківською лінією, з якою однак вона ніколи не мешкала та не підтримувала зв'язок. Тому де вона може перебувати їй невідомо. Відповідачка у судове засідання не з'явилась за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяв про можливість проведення розгляду справи у її відсутність. На підставі того, що позивач не заперечував проти ухвалені заочного рішення, враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив рішення при заочному розгляді. Допитавши свідків та вивчивши письмові докази, суд вважає, що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS] що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 5 червня 2012 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 665, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 16 липня 2012 року (а. с. 4-6, 7). Суд також встановив, що відповідачка, [PERSON], зареєстрована в [ADDRESS] з 2 червня 2011 року, що підтверджується відомостями Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУ ДМС України в Донецькій області (а. с. 8-11, 18). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з довідкою від 3 березня 2016 року, складеною головою комітету самоорганізації населення «Таганрозький», вбачається, що відповідачка, [PERSON], є сестрою позивачки, [PERSON], та за свідченнями сусідів, [PERSON] та [PERSON], починаючи з 2 червня 2011 року по [ADDRESS] не мешкає, будучи зареєстрованою за вказаною адресою (а. с. 12). Свідки, [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, в судовому засіданні вказували, що вони знайомі із мешканцями будинку [ADDRESS] де мешкає родина [PERSON], з яким мешкає його донька, [PERSON] Натомість, де мешкає або перебуває інша донька [PERSON]., їм невідомо, оскільки свідки жодного разу не бачили [PERSON] по [ADDRESS], яка також ніколи не навідувалась до цього будинку. Таким чином суд встановив, що відповідачка, яка приходиться сестрою позивачці, не мешкає в спірному житловому приміщенні, залишаючись зареєстрованою в [ADDRESS], та тим самим чинить перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні натомість було підтверджено відповідними доказами, що відповідачка не мешкає разом із позивачкою у спірному житловому приміщенні понад рік, що свідчить про те, що [PERSON] втратила право користування [ADDRESS] На підставі наведеного суд вважає необхідним захистити право власності позивачки шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування [ADDRESS] При цьому суд зауважує, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Таким чином спірні правовідносини між [PERSON] та членом її сім'ї, [PERSON], повинні вирішуватись за положеннями, закріпленими у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не за положеннями, що містяться у Житловому кодексі України. Тому з цих обґрунтувань суд відхиляє посилання позивачки на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 163 ЖК України.

Outcome: approved