Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому, уточнивши вимоги, порушує питання про визнання за нею права власності на 33/200 частини житлового будинку № 71 з відповідною частиною надвірних будівель - Б-гараж, В-літня кухня, Г-погріб з шийкою, Д-вбиральня, 1-3-огорожа, під Е-погріб, Е-погрібник, Є-сарай, Ж-літня кухня, З-теплиця, І-колодязь) по [ADDRESS]. Відповідно за відповідачем просить визнати право власності на 77/200 частини того ж будинку, стягнувши з неї на його користь 272 грн. 87 коп. в якості компенсації за 0,075% вартості об'єкта нерухомості. Свої вимоги мотивує тим, що за час шлюбу ними (як подружжям) здійснено повну реконструкцію належного особисто відповідачу житлового будинку та прибудову до нього нових кімнат, що у відсотковому виразі становить 59,85% від початкового будинку. Відтак на підставі ст.ст. 62, 70, 71 СК України вважає, що в неї виникло право власності на ? частину покращень, тобто на 30% від 60% із 11/20 належних відповідачу. В суді представник позивача ствердив, що позивачка в шлюбі з відповідачем набула в спільну сумісну власність 60% покращень будинку шляхом спільної з відповідачем повної його реконструкції й прибудови нових кімнат, а відтак в неї виникло право на ? частину цих покращень, що становить 33/200 частини спірного будинку, з урахуванням того, що 9/20 частин будинку згідно договору дарування від 08 липня 2009 року належить сину сторін (третій особі по справі). Представник відповідача проти позову заперечив і підстав для його задоволення не вбачав. Зазначив, що на підставі ст. 62 СК України позов задоволений бути не може, оскільки рішенням цього ж суду від 23 жовтня 2013 року саме з цих підстав у позові [PERSON] стосовно поділу спірного будинку було відмовлено. Представник позивача в свою чергу наполягав на інших, нових обставинах цього позову, якими є виникнення у позивачки права на ? частину саме об'єкту покращень, нових кімнат будинку і реконструйованих приміщень, під час шлюбу. Третя особа [PERSON] в суді позов підтримав. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З 08 вересня 1979 року по 16 серпня 2012 року сторони перебували у шлюбі. Спірний житловий будинок № 71 (11/20 його частина) з відповідною частиною надвірних будівель - Б-гараж, В-літня кухня, Г-погріб з шийкою, Д-вбиральня, 1-3-огорожа, під Е-погріб, Е-погрібник, Є-сарай, Ж-літня кухня, З-теплиця, І-колодязь) по [ADDRESS] є особистою власністю відповідача, який він отримав у дар від своєї матері згідно договору дарування від 10 листопада 2004 року. В 2008 році відповідач звів прибудову до будинку А-3, яку 29 грудня 2008 року прийнято в експлуатацію й в 2009 році оформлено на неї право власності рішенням виконкому Новопетрівської сільської ради №27. Зазначене підтверджується відповідною копією рішення сільської ради та актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 29 грудня 2008 року, даними технічного паспорту. 08 липня 2009 року 9/20 частин спірного будинку відповідач подарував сину [PERSON] .(третій особі по справі). Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 20 серпня 2014 року №0928 вартість поліпшень здійснених у спірному будинку у грошовому виразі становить 217 752 грн., у відсотковому виразі 59,85% (з врахуванням того, що приміщення в розмірі 9/20 частин житлового будинку (кімнати №№2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9 згідно поверхневого плану БТІ) з відповідною частиною господарських будівель належать [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 08 липня 2009 року). З досліджених доказів і встановлених обставин справи судом установлено, що спірний житловий будинок (11/20 його частина) згідно ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача. Згідно ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто Законом (ст. 62 СК України) встановлено виключні умови, за яких збільшене в своїй вартості майно може бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Саме за вказаних в цій статті обставин один із подружжя може набути право на спільне майно, що за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості. Спір між сторонами про поділ вказаного будинку з цих підстав вже знайшов своє розв'язання у рішенні цього ж суду від 23 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили. Позивачці відмовлено у позові в зв'язку з не доведенням в суді обставин згаданих в ст. 62 СК України. Відтак ці обставини за змістом ст. 61 ЦПК України повторно доказуватися не можуть. Що стосується тверджень позову про те, що в позивачки виникло право саме на здійснені за час шлюбу покращення у будинку, то таке на вимогах Закону не ґрунтується і є безпідставним. При цьому суд зазначає, що житловий будинок, господарські споруди біля нього, а також всі здійснені в ньому внутрішні та зовнішні добудови, прибудови, ремонтні та інші роботи згідно вимог ст.ст. 177, 179, 181, 186, 187, 188, 190, 380 та 381 ЦК України відносяться саме до будинку, утворюють з ним єдине ціле, вважаються однією річчю (складною) - житловим будинком, як єдиним об'єктом права власності. При цьому здійсненні добудови й покращення не можуть бути відокремлені від будинку, не можуть виступати самостійним об'єктом цивільних правовідносин і на них не може бути визнано право власності, як на частку від цілого мана, як про це просить позивачка. За спірних обставин право власності на будинок у особи може виникнути лише з підстав, передбачених ст. 62 СК України, а в цьому позивачці відмовлено згаданим судовим рішенням. Підстав для застосування правових норм в інтерпретації зазначеній представником позивача судом не встановлено. Таким чином позов є необґрунтованим, який вимогам Закону не відповідає, порушених прав позивачки, які б підлягали захистові не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed