Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 01.11.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири №13, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, проспект Леніна, будинок №2. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №990. Квартира була придбана за 124119 грн. Після укладення договору [PERSON] на тривалий час виїхала з України. Договір недійсним не визнавався і не розривався. Після укладення вказаного договору [PERSON] ще раз продав квартиру, уклавши 17.10.2013 р. договір купівлі-продажу з [PERSON] [PERSON] 05.12.2014 року продала квартиру [PERSON] Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2016 р. було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2562. Позивач вказує, що 20.04.2016 р. квартира ще раз перепродана, власником квартири є [PERSON], тому вона просить витребувати від [PERSON] вказану квартиру та передати її [PERSON] У судовому засіданні представникі позивачки підтримали позовні вимоги у повному обсязі, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснила, що спірна квартира була придбана на законних підставах для проживання, за квартиру [PERSON] були передані гроші. Зараз вона разом з донькою мешкає в квартирі, зробила в ній ремонт, це її єдине житло. [PERSON] не набула права власності на цю квартиру, оскільки не зареєструвало його, і такі дії [PERSON] спровокували подальший продаж квартири [PERSON] На теперішній час угода купівлі-продажу квартири з [PERSON] дійсна, ніяких підстав для витребовування квартири немає. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не були присутніми, про дату і час судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Виходячи з вимог ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Цивільним кодексом України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387,388 ЦК України надають власнику право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 1 листопада 2012 року придбала у [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON], у власність квартиру [ADDRESS]. За цим договором вона повністю сплатила грошові кошти, але не здійснила державну реєстрацію своїх прав на нерухомість. Даний договір є дійсним. 17.10.2013 року [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу квартири, посвідчений нотаріально, без розірвання попереднього договору з позивачем, яка є її законним володільцем, чи визнання судом його недійсним. В подальшому [PERSON] відчужила спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 05.12.2014 року [PERSON] 20.04.2016 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], з [PERSON] Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири є [PERSON] Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2016 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2562. Відповідач [PERSON] є добросовісними набувачем у силу частини 1 ст. 388 ЦК України. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1. було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2. було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3. вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, суд вважає, що оскільки власником спірного нерухомого майна є позивач [PERSON] і воно вибуло з її володіння не з її волі, а у зв'язку з відчуженням [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON], який в подальшому був визнаний судом недійсним, а також [PERSON] не був належним власником спірного нерухомого майна і не мав права його відчужувати, тому позовні вимоги [PERSON] про витребування майна і передачу його позивачу підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача стосовно того, що позивач [PERSON] не набула права власності на квартиру через те що не зареєструвала право власності на зазначену квартиру в державному реєстрі прав, а тому не має права витребувати майно від добросовісного набувача, яким є [PERSON], не заслуговують на увагу суду і є безпідставними, оскільки відповідно ч.1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у випадку коли майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, відсутність державної реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном, проте, обмежує у праві розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2016 року, яке набрало чинності, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним правочину встановлено наступне. Пунктом 7.1 договору передбачено, що право власності на квартиру, що купується, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору, згідно ст.182 ЦК України. Реєстрація цього договору підтверджувалася витягом з Державного реєстру правочинів №5288153 від 01.11.2012 року о 15:52, наданим приватним нотаріусом [PERSON] Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладання нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Позивач повністю оплатила вартість придбаного і переданого їй нерухомого майна, та стала його законним володільцем. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1241 грн. 19 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved