Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Маріупольської міської ради про визнання права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після сина [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування зазначила, що після смерті сина залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS], по 1/3 частки якої також належить їй та відповідачеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло за №7545 від 16.08.1993 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик». В органах технічної інвентаризації право власності на вищевказану квартиру зареєстроване не було. Окрім нею спадкоємцем першої черги після сина є її чоловік, відповідач у справі, [PERSON], який відмовився від прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Коли вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, оскільки наданий нею документ (свідоцтво про право власності на житло №7545, видане Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»), який підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на квартиру, не відповідає вимогам законодавства. У зв'язку з цим просить визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позов визнав повністю. Представник Маріупольської міської ради [PERSON] заперечувала проти позову та зазначила, що свідоцтво про право власності на житло підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації, а тому через відсутність такої реєстрації право власності на спірну квартиру у спадкодавця [PERSON] не виникло, отже ніякого переходу прав від нього до спадкоємця бути не може. Окрім того відсутні відомості з нотаріальної контори про наявність спадкової справи, що необхідно для встановлення кола можливих спадкоємців. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Віфдповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.07.2014 року [PERSON] помер [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.05.1979 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками померлого [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №7545 від 16.08.1993 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], який помер [INFO], [PERSON] та [PERSON] Згідно довідки МКП «Маріупольське БТІ» № 2677 від 24.10.2014 року право власності на квартиру [ADDRESS] в БТІ не реєструвалося. Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 38829952 від 07.11.2014 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 646/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] Згідно копії спадкової справи № 646/2014 спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори за вх. №1554 від 07.11.2014 року є мати померлого [PERSON] [PERSON] Батько померлого [PERSON] [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON] шляхом подання 07.11.2014 року відповідної заяви до нотаріальної контори за вх. № 1555. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори ГУЮ у Донецькій області [PERSON] про відмову у вчинені нотаріальної дії №33/02-31 від 13.01.2015 року позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON], яке складається з 1/3 частки квартири [ADDRESS], у зв'язку з подачею нею документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану вище квартиру. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], було видано на підставі розпорядження (наказу) від № 7545 від 16.08.1993 року, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обов'язкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, право власності на приватизовану квартиру виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири в спільну сумісну власність, тобто з 16.08.1993 року. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачка, як спадкоємиця прийняла спадщину після смерті сина, але не може отримати свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спірної квартири, то слід захистити її права та в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/3 частку вказаної квартири як за єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Outcome: approved