Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] та просить визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 138,2 кв.м - об`єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ); визнати право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири й витребувати на користь позивачки Ѕ частину вищезазначеної квартири. [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги наступним. Так, у період з 03 липня 2004 року по січень 2020 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було укладено 03 липня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] року та актовим записом № 623 у книзі реєстрації актів про одруження Міського відділу РАЦС Одеського обласного управління юстиції. У шлюбі подружжям було придбано майнові права на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інвестиційним договором про передачу майнових прав на житлову квартиру [ADDRESS] від 23 серпня 2005 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК». Відповідно до умов даного договору інвестор взяв на себе обов`язок щомісячно сплачувати забудовнику платежі за будівництво останнім вищезазначеної квартири. Сума договору склала 507 816,00 грн., які інвестору необхідно було внести на рахунок забудовника поетапно у період з моменту підписання договору до моменту зняття розмірів фактично збудованого майна. Так, у період до 01.12.2008 року грошові кошти у зазначеному вище розмірі, на виконання умов Інвестиційного договору були внесені подружжям у повному обсязі. Як зазначає позивач, подружжям було виплачено зазначену суму грошових коштів забудовнику, виконані ремонтні роботи внутрішнього оздоблення квартири, після чого подружжя із сином заселилися у вказану квартиру. Позивачем подано Договір цесії № 109 ц від 02.12.2008 року, укладеного між ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК» , [PERSON] та [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ), за яким цедент відступив цесіонарію свої права та обов`язки по Інвестиційному договору № 109 від 23.08.2005 року про передачу майнових прав на житлову квартиру [ADDRESS] , а цесіонарій нібито сплатив цеденту грошові кошти за відступлення прав та обов`язків щодо нововибудованого об`єкту нерухомості у розмірі 550 278,00 гривень. Позивачка стверджує, що [PERSON] являється близьким родичем (бабусею) [PERSON] , що й підтверджує відповідач. На підставі даного договору та переходу майнових прав на квартиру, [PERSON] , виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на квартиру № [ADDRESS] серії [NUMBER] від 22.06.2009 року. На момент укладання Договору цесії № 109ц [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою. Будь-якої згоди (в т.ч. письмової) на відчуження (відступлення) нерухомого об`єкта - вищезазначеної квартири [PERSON] ніколи не надавала, в тому числі й на укладання Договору цесії № 109ц від 02.12.2008 р. Як зазначає позивачка, 01.03.2010 року, між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким дарувальник безоплатно передала у власність обдаровуваному квартиру під [ADDRESS] . Таким чином, квартира перейшла у власність [PERSON] , хоча фактично використовувалась подружжям з моменту будівництва вказаної квартири. На початку 2019 року чоловік та дружина припинили сумісно проживати у вищезазначеній квартири, стосунки погіршились й були розірвані, й в результаті чого [PERSON] разом зі своїм сином змінила місце проживання. Так, 29 січня 2020 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/6182/19, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивачка стверджує, що наразі власником вказаної квартири являється [PERSON] , яка володіє вказаним об`єктом нерухомості на підставі Договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 4680, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19 жовтня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майною. Вважає відчуження [PERSON] даного об`єкту нерухомості протизаконним та таким, що порушує права [PERSON] , а сам об`єкт нерухомості - квартиру - спільною сумісною власністю подружжя, адже квартира була придбана подружжям за спільні кошти та відчужена відповідачем за час перебування останнього у шлюбі з позивачем. Ухвалою від 03 липня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. У серпні 2020 року відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву у вказаній справі, відповідно до якого останній заперечує викладені у позові обставини та вважає поданий позов безпідставним. В обґрунтування власної правової позиції відповідач додає до відзиву копії письмових доказів - розписок зі змісту яких випливає, що [PERSON] отримував у третіх осіб грошові кошти у позику, а також долучає копії квитанцій на підтвердження понесення витрат на утримання (аліменти) сина [PERSON] . Крім того, долучає копії договору купівлі продажу квартири, яка не являється предметом позову, та що засвідчує факт продажу згаданої квартири громадянці [PERSON] .. На адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від 19.08.2021 року, відповідно до змісту якої, [PERSON] повністю заперечує факти викладені відповідачем у відзиві на позов. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2020 року клопотання представника позивача - адвоката Демчука Я.В. про витребування доказів задоволено та вирішено: Витребувати від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (65011, м. Одеса, вул. Троїцька, 25) : - Належним чином завірену копію інвестиційного договору № 109 від 23 серпня 2005 року про передачу майнових прав [PERSON] на спірну житлову квартиру; - Належним чином завірену копію договору цесії № 109 ц від 02.12.2008 року. Витребувати від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. (65044, м. Одеса, вул. Пироговська, буд. 7/9): - Належним чином завірену копію договору дарування від 01.03.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 322, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність (подарувала) [PERSON] спірну квартиру. - Належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири № 4680 від 19.10.2019 року, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] .. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи своєчасно та у встановленому порядку повідомленою про час і місце розгляду справи, заяв про розгляд справи за її участі до суду не надавала, відзиву на позов, а також будь-яких інших заяв чи клопотань по суті справи не надала.. 26.11.2021 року у судовому засідання було заслухано свідка у справі зі сторони відповідача - гр.. [PERSON] , який засвідчив про факт надання [PERSON] у позику грошових коштів в еквіваленті 120 000 доларів США від 01 червня 2004 року. Так суд, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, вислухавши думки сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 липня 2004 року. 29 січня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між ними було розірвано. У шлюбі [PERSON] було придбано об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 138,2 кв.м. Спочатку, між [PERSON] та ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК» (далі-забудовник) було укладено Інвестиційний договір про передачу майнових прав на житлову квартиру [ADDRESS] від 23 серпня 2005 року. Відповідно до умов вказаного договору за будівництво квартири, подружжям до 2008 року було сплачено 507 816,00 грн,. Далі, 02 грудня 2008 року, між ТОВ «Будівельно-конструкторська фірма «СК» , [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір цесії № 109 ц, за яким цендент - [PERSON] відступив цесіонарію - [PERSON] свої права та обов`язки по Інвестиційному договору № 109 від 23.08.2005 року про передачу майнових прав на житлову квартиру [ADDRESS] , а цесіонарій сплатив цеденту грошові кошти за відступлення прав та обов`язків щодо нововибудованого об`єкту нерухомості у розмірі 550 278,00 гривень. На підставі даного договору та переходу майнових прав на квартиру, [PERSON] , виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] серії [NUMBER] від 22.06.2009 року. [PERSON] являється близьким родичем (бабусею) [PERSON] , про що відповідач зазначає у відзиві на позовну заяву. Факт сплати грошових коштів [PERSON] за Договором цесії перед судом не підтверджений. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] , яка на момент укладення договору цесії перебувала у шлюбі з відповідачем, згоди (в т.ч. письмової) на відчуження (відступлення) вищезазначеної квартири не надавала. Відповідач не заперечував факт того, що згоду на продаж спірної квартири дружина не давала. 01.03.2010 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким дарувальник безоплатно передала у власність обдаровуваному квартиру під [ADDRESS] . Таким чином, квартира перейшла у власність [PERSON] .. Судом встановлено, що наразі власником вказаної квартири являється [PERSON] , яка володіє вказаним об`єктом нерухомості на підставі Договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 4680, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 19 жовтня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім, суд вважає подані представником Відповідача письмові докази - розписки від 01.08.2004 р, 05.12.2008 р.; 08.12.2008 року такими, що лише засвідчують отримання в позику, а в подальшому й повернення певних сум грошових коштів [PERSON] третім особам, проте не доводять кінцевої мети отримання грошових коштів відповідачем. Суду не доведено факт витрати відповідачем вказаних коштів на придбання спірного об`єкту нерухомості, а відповідно й не доведено факт придбання майнових прав на вказану квартиру за особисті кошти (заощадження). Показання свідка [PERSON] , що стосувалися вищезазначених письмових доказів також свідчать лише про факт отримання [PERSON] грошових коштів у позику, проте не мають відношення до предмету позову. Відповідач не заперечив й той факт, що сім`я проживала у вказаній квартирі до 2019 року, тобто де-факто власником квартири з 2004 по 2019 рр. був відповідач, а тому можна зробити висновок, що укладені правочини щодо нерухомого майна - укладення, спочатку, договору цесії, потім - договору дарування, не відображали дійсних намірів сторін, не мали впливу на реальний стан володіння й користування майном, а несли в собі лише формальний та номінальний характер. Виходячи з роз`яснень, викладених в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.3 ст.65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстроване право власності на таку річ. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки в суді не доведено інше кимось з подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або у шлюбі, але за її особисті кошти. Вказані обставини, а саме факт того, що [PERSON] придбав квартиру за особисті кошти суду доведено не було. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи з наведеного, суд вважає можливим визнати право спільної сумісної власності колишнього подружжя на квартиру [ADDRESS] , враховуючи ту обставину, що вищевказане майно було придбано сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки в частині виділення їй із спільної сумісної власності Ѕ частку вищевказаного майна, визнавши за нею право власності на вказану частку, оскільки це не суперечить вимогам ст. 69 СК України та витребувати Ѕ спірної квартири на користь останньої. Суд вважає необхідним стягнути з відповідачів у солідарному порядку понесені позивачем судові витрати, що включають в себе судовий збір у розмірі 2 751, 39 грн. та витрати на правову допомогу. На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокатом позивача разом з позовною заявою подано до суду заяву про передній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат. Так, згідно розрахунку витрати на професійну правничу допомогу становлять: 15 000 грн. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial