Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 26 травня 2016 року між нею та відповідачкою, яка приходиться [PERSON] троюрідною племінницею, було, як вона пізніше дізналась, укладено договір дарування належної позивачці [ADDRESS], який був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом [PERSON] Так вказувала, що 22 квітня 2016 року вона була доставлена до неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 5, де їй було виставлено діагноз: геморагічний інсульт в басейні лівої середньої мозкової артерії з тотальною афазією, правобічна геміплегія внаслідок церебрального атеросклерозу ІІІ ступеня, артеріальна гіпертензія. Під час знаходження на стаціонарному лікуванні з 22 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року їй увагу приділяла відповідачка, яка є медичним працівником, яка після проходження позивачкою стаціонарного лікування через відсутність у позивачки рідних в місті Маріуполі та наявного захворювання запропонувала переїхати до неї. Оскільки [PERSON] обіцяла надати їй необхідний догляд для одужання та відновлення стану здоровя, то позивачка погодилась на пропозицію відповідачки. З моменту переїзду до будинку відповідачки, остання надавала необхідний догляд позивачці, використовуючи кошти [PERSON] При цьому [PERSON] запропонувала [PERSON] забезпечити її подальший догляд та необхідне повноцінне лікування. В свою чергу [PERSON] повинна була взамін цього «переписати» свою квартиру на відповідачку. Позивачка погодилась через свій похилий вік та перенесений інсульт, бо інших близьких рідних не мала. Так для укладення відповідної угоди 26 травня 2016 року вона разом із раніше невідомою їй жінкою, відповідачкою та чоловіком останньої поїхали до міста Маріуполя до нотаріальної контори. Вона при цьому залишалась в машині, а відповідачка з цією невідомою жінкою пішли до нотаріусу. Згодом до неї вийшла жінка нотаріус, яка задавала декілька питань з приводу передачі її квартири відповідачці. Вказувала, що вона натомість не була присутня при оформленні угоди дарування належної їй квартири, а також вона не надавала згоди на представлення її інтересів для оформлення такого договору невідомій особі, [PERSON] Тому вважає, що приватний нотаріус [PERSON] порушила процедуру посвідчення спірної угоди, бо [PERSON] не мала повноважень на відчуження майна позивачки. Після цього до машини сіли відповідачки та вказана невідома жінка, та вони повернулись до будинку [PERSON], де вона знаходилась до серпня 2016 року. Після цієї поїздки відношення до позивачки з боку [PERSON] змінилось, бо відповідачка почала приділяти менше уваги та догляду за нею. При цьому відповідачка забрала у неї ключі від її квартири, позбавила її доступу до такої квартири. Також оскільки банківська карта для пенсійних виплат перебувала у відповідачки, то вона була позбавлена можливості її використовувати. З огляду на вказані підстави вона була змушена переїхати до свого двоюрідного брата, [PERSON], де мешкає до сих пір. Заперечуючи законність угоди дарування від 26 травня 2016 року, додавала, що у неї іншого житла окрім [ADDRESS], де вона залишається досі зареєстрованою, однак без фактичного допуску до такого житла через дії відповідачки. Зазначала, що через перенесений інсульт, пенсійний вік та відсутність необхідних коштів для існування, вона потребувала стороннього догляду та опіки, тому, бажаючи надання такої допомоги з боку відповідачки, погодилась на відповідну угоду з переданням [PERSON] [ADDRESS], яка по своїй суті фактично передбачала укладення договору довічного утримання. Однак через те, що вона не усвідомлювала правову природу договору від 26 травня 2016 року та зміст прав та обовязків сторін після укладення угоди, то вона не погодилась би ніколи на укладення договору дарування. На підставі переліченого просила суд визнати договір дарування від 26 травня 2016 кору належної їй [ADDRESS] недійсним. У судове засідання позивачка, [PERSON], будучи належним чином повідомлена, не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність за присутності її представника, адвоката [PERSON], наполягаючи при цьому на задоволенні поданого нею позову. Представник [PERSON], який діє на підставі договору, адвокат [PERSON], в судовому засіданні, підтримуючи заявлені позивачкою вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві [PERSON] При цьому вказував, що воля позивачки була направлена не на укладення із відповідачкою договору дарування, а на укладення договору довічного утримання, оскільки у неї існувала домовленість із [PERSON] щодо подальшого догляду позивачки після її виписки з лікарні з наданням відповідачкою усіх необхідних умов для відновлення стану здоровя [PERSON], бо та сама не мала змоги себе забезпечити, взамін чого [PERSON] повинна була переоформити свою [ADDRESS] на відповідачку. При цьому таку допомогу позивачці відповідачка надавала як до, так й після укладення спірного договору дарування. Таким чином не було у позивачки жодних підстав для укладення безгрошового договору дарування щодо єдиного свого житла. Крім цього фактичної передачі житла [PERSON] А у володіння [PERSON] не відбулось, бо у [ADDRESS] продовжували перебувати усі речі позивачки, яка також залишалась там зареєстрованою. Зазначав, що була суттєво порушена процедура укладення договору дарування 26 травня 2016 року спірного нерухомого майна, бо посвідчення такої угоди здійснював приватний нотаріус в місті Маріуполі, який при цьому вказав у договорі дарування діагноз, яким насправді не страждала позивачка, без участі позивачки, без надання згоди останньою на представлення її інтересів з боку [PERSON], а також поза межами нотаріальної контори. Крім цього про існування вказаного договору позивачка дізналась лише у серпні 2016 року, бо примірник такої угоди не отримувала та не знайомилась із його змістом раніше. Просив суд задовольнити позов повністю. Відповідачка, [PERSON], у судовому засіданні, не визнаючи заявлені до неї позовні вимоги, вказувала, що після надходження до лікарні із інсультом позивачки вона опікувалась [PERSON] за час її стаціонарного лікування разом із подругою позивачки. При цьому двоюрідний брат позивачки не вивив бажання ані доглядати [PERSON] в лікарні, ані забрати її після виписки до себе. На підставі переліченого зі згоди [PERSON] вона забрала її до себе додому 10 травня 2016 року, де надала їй окрему кімнату, щоб доглядати та помогти відновити здоровя. Додавала, що позивачка знала [PERSON], яка навідувалась до будинку [PERSON], коли там перебувала [PERSON] Стверджувала, що саме за пропозицією позивачки вони вирішили оформити договір дарування [ADDRESS], яка належала позивачці, бо таким чином [PERSON] намагалась віддячити за догляд з боку [PERSON] Запевнила суд, як медичний працівник, що після виписки з лікарні позивачка потребувала постійного стороннього догляду. При цьому вони домовились, що вона буде доглядати позивачку до одужання, а після цього [PERSON] зможе повернутись до своєї квартири. Додавала, що документи на квартиру позивачки привезли подруги останньої. Вказувала, що нотаріус все читали та пояснювала [PERSON] при укладенні такої угоди 26 травня 2016 року, коли виходила з нотаріальної контори до машини, де перебувала [PERSON], а [PERSON] діяла з усної згоди позивачки. Після підписання договору дарування з її боку догляд та лікування позивачки продовжувались, аж до моменту, коли після поліпшення стану здоровя вона не вирішила поїхати до свого двоюрідного брата. Вказувала, що пенсії позивачки не вистачало, тому вона була змушена витрачати також свої кошти на належний догляд та лікування [PERSON] Не заперечувала, що вона до теперішнього часу утримує при собі ключі від квартири позивачки. Просила відмовити у задоволені позову. Представник відповідачки, який діє на підставі договору, адвокат [PERSON], в судовому засіданні, підтвердивши доводи [PERSON] та посилаючись на її письмові заперечення, зазначав, що підстав для задоволення поданого позову немає. Так [PERSON] при укладенні договору дарування перебувала у ясній свідомості, віддавала звіт своїм діям, сама бажала подарувати свою квартиру відповідачці через те, що мешкала у [PERSON], що було також належним чином оформлено через нотаріально посвідчену угоду. При цьому помилка позивачки щодо мотивів правочину не може свідчити про недійсність угоди дарування спірного нерухомого майна. Таким чином просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її вимог. Відповідно до письмових заперечень [PERSON] вбачається, що при укладенні договору дарування 26 травня 2016 року позивачка усвідомлювала укладення такого договору та бажала його оформлення, бо сама запропонувала його укладення [PERSON], тим більше вказана угода була посвідчена нотаріально, що свідчить про дотримання закону при його укладенні. Заперечувала проти того, що вона не належним чином доглядала позивачку, бо виконувала усі вказівки лікаря, а стан здоровя [PERSON] після виписки поліпшився. На підставі необґрунтованості вимог просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] Приватний нотаріус, [PERSON], у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані суду докази, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що за ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-202цс15, вбачається, що виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. На підставі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідносини, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Судом було встановлено, що 26 травня 2016 року між [PERSON], як дарувателем, та [PERSON], як обдарованою, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом, [PERSON], реєстр № 622 від 26 травня 2016 року, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] [ADDRESS]. В умовах вказаного договору зазначено, що така угода відповідає дійсним намірам сторін створити для себе відповідні юридичні наслідки. Також у вказаному договорі дарування вказано, що [PERSON] неписьменна на підставі ішемічної хвороби серця, тому на її особисте прохання та за усною довіреністю після прочитання нотаріусом тексту договору він був у присутності [PERSON] та нотаріуса підписаний [PERSON], яка також підписувала від імені [PERSON] заяву від 26 травня 2016 року (а. с. 6, 69). З наданих нотаріусом [PERSON] матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору дарування від 26 травня 2016 року [ADDRESS] вбачається, що вказана квартира позивачці належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 червня 1995 року, де [PERSON] була зареєстрована з 5 лютого 1993 року. В той же час [PERSON] зареєстрована в [INFO], де також по вул. Мурзи 52 зареєстрована й [PERSON] (а. с. 29, 30, 31, 32-33, 68, 88). При цьому з відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що у [PERSON] у власності не перебуває жодного іншого нерухомого майна (а. с. 56). З медичної картки амбулаторного хворого, де містяться протоколи засідання ВКК та рішення ВКК, вбачається, що [PERSON], яка мешкає [ADDRESS], надійшла до лікарні 22 квітня 2016 року із геморагічним інсультом в басейні лівої середньої мозкової артерії з тотальною афазією, правобічною геміплегією внаслідок церебрального атеросклерозу ІІІ ступеня, артеріальною гіпертензією, де вона знаходилась на стаціонарному лікуванні, після чого внаслідок виписки з лікарні вона продовжила лікування та проходить його до теперішнього часу (станом на серпень 2016 року), що також підтверджується компютерною томографією головного мозку [PERSON] (а. с. 9-14, 15). На підставі виписки з медичної карти [PERSON] вбачається, що позивачка перебувала у стаціонарі неврологічного відділення Маріупольської міської лікарні № 5 з 22 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року, після чого була виписана для продовження амбулаторного лікування (а. с. 16). Згідно довідок відділу пенсійного фонду Україні в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя від 1 вересня 2016 року вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком в розмірі 1331,43 грн. на місяць (а. с. 7). Допитана у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON], вказувала, що вона є знайомою [PERSON], яку провідувала в червні 2016 року у будинку відповідачки. Стверджувала, що усі необхідні умови для догляду за позивачкою [PERSON] в своєму будинку створила для позивачки, доглядала за нею, лікувала її, бо [PERSON] перебувала у хворобливому стані через перенесений нею інсульт, оскільки у позивачки не працювала права рука та права нога, а розмовляла вона дуже тихо та нерозбірливо, тому потребувала постійного догляду. В свою чергу [PERSON] вказувала, що буде доглядати позивачку до її одужання. Свідок [PERSON] Вказувала в суді, що вона є дружиною двоюрідного брата позивачки, від якого дізналась, що [PERSON] навесні потрапила у лікарню, де вона із братом відвідували її. Після виписки, коли відповідачка забрала до себе [PERSON], вони її провідували вже там. Зазначала, що стан здоровя позивачки вимагав постійного догляду за нею. При цьому вона пропонувала позивачці забрати її до себе, однак [PERSON] відмовлялась. Однак, коли позивачка зателефонувала та поскаржилась на [PERSON], то вона із своїм чоловіком були змушені забрати позивачку в серпні 2016 року до себе. Зі слів позивачки вони дізнались, що [PERSON] підписала угоду із відповідачкою про догляд за нею до смерті взамін на [ADDRESS]. В той же час виявилось, що фактично було укладено договір дарування єдиного житла позивачки. На теперішній час стан здоровя позивачки поліпшився. Вказувала також, що у належній позивачці квартирі по теперішній час залишаються речі [PERSON], вона там зареєстрована, однак доступу до такого житла у позивачки через волю [PERSON] не має. Свідок [PERSON] вказувала, що вона застала в квартирі позивачки непритомну [PERSON] 22 квітня 2016 року, яку було доставлено в лікарню через перенесений нею інсульт. Вказувала, що провела першу добу із позивакою у лікарні. В подальшому вона разом із іншими подругами опікувалась [PERSON], яку також доглядала відповідачка. При цьому вказувала, що ані брат позивачки, ані дружина останнього не навідувались до [PERSON] у лікарню, у яких із позивачкою, як вона зрозуміла, були не дуже гарні стосунки. Після лікарні на прохання [PERSON] позивачку до себе забрала [PERSON], де опікувалась та доглядала її, створивши необхідні умови для одужання. Вона також провідувала позивачку в будинку відповідачки, тому може стверджувати, що [PERSON] належним чином доглядала [PERSON], внаслідок чого стан здоровя позивачки покращився. Зазначала при цьому, що зі згоди своїх подруг позивачка вирішила оформити договір дарування [ADDRESS] на користь [PERSON], щоб відповідачка у подальшому продовжувала доглядати та піклуватися [PERSON], а вже після одужання мала змогу повернутись до своєї квартири. Відповідачка погоджувалась на такі умови. Знає, що згодом відбулось оформлення договору дарування, після якого відповідачка продовжувала належним чином опікуватись позивачкою, якій до теперішнього часу необхідна відповідна допомога. Однак через деякий час позивачка вирішила поїхати від [PERSON] до свого двоюрідного брата, де перебуває досі. Свідок [PERSON] вказувала, що позивачка її сусідка по пр. Перемоги 135 в м. Маріуполі, з якою вона підтримує дружні відносини. Вказувала, що вона допомагала позивачці у її доставці до лікарні після інсульту, яку доглядала у лікарні разом із іншими подругами та рідними, бо стан здоровя позивачки був поганим. Після виписки з лікарні [PERSON] почала жити у відповідачки, яка як медичний працівник доглядала позивачку у лікарні та погодилась опікуватись нею у себе вдома. Коли вона відвідувала позивачку у будинку відповідачки, то умови догляду [PERSON] з боку [PERSON] були створені належні. Стверджувала, що саме позивачка запропонувала оформити договір дарування [ADDRESS] на відповідачку, щоб [PERSON] у подальшому продовжувала допомагати позивачці та опікуватись її здоровям, а після його покращення повернутись до свого житла, на що погоджувалась [PERSON] Стверджувала, що стан здоровя [PERSON] за час проживання у [PERSON] значно поліпшився. Свідок [PERSON] в суді вказувала, що позивачка її сусідка, яка потрапила навесні у лікарню, де за нею вона із іншими подругами доглядала. Також приймала участь у опіці [PERSON] відповідачка, яка працює медичним працівником. Таким чином після виписки з лікарні відповідачка забрала до себе додому [PERSON], бо та не хотіла їхати до свого двоюрідного брата. Підтвердила, що договір дарування був укладений зі згоди на нього як [PERSON], так й [PERSON], бо вони дійшли згоди, що відповідачка доглядатиме позивачку, за що та оформить на [PERSON] належну [PERSON] квартиру. Додавала, що відповідачка у себе вдома створила усі необхідні умови для відновлення стану здоровя [PERSON] Свідок [PERSON] вказувала в судовому засіданні, що вона є подругою позивачки, за якою вона доглядала за час перебування у лікарні [PERSON] після перенесеного нею інсульту. Стверджувала, що на прохання [PERSON] відповідачка забрала позивачку до себе додому, де після виписки з лікарні продовжувала доглядати. При цьому для позивачки були створені з боку [PERSON] усі належні умови для відновлення. Додавала, що їй було відомо, що за подальший догляд за нею [PERSON] хотіла переоформити свою квартиру на користь [PERSON] Так в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], зважаючи на її похилий вік та тяжку хворобу, яка зумовлювала необхідність стороннього догляду позивачки, після інсульту отримувала від [PERSON] відповідну опіку та догляд за місцем мешкання відповідачки з метою покращення свого стану здоровя. Також суд встановив, що позивачка з метою подальшого догляду за нею з боку [PERSON] вирішила укласти угоду із відповідачкою з метою забезпечення свого догляду з боку [PERSON] до покращення свого здоровя до видужання. З цією метою позивачка забажала передати у власність [PERSON] свою квартиру [ADDRESS], яка була єдиним майном належним [PERSON] При цьому сторони домовились, що [PERSON] доглядатиме [PERSON] доки у цьому буде потреба для одужання позивачки, після чого [PERSON] змогла б повернутися до свого житла, до [ADDRESS]. Вказане було підтверджене в суді медичними документами позивачки та показами допитаних свідків, які стверджували, що як до, так й після укладення спірного договору дарування [PERSON] продовжувала доглядати за [PERSON], надаючи останній необхідну допомогу. Також судом було встановлено, що участь в укладенні договору дарування від 26 травня 2016 року спірного нерухомого майна [PERSON] приймала через [PERSON], яка була знайомою [PERSON], а не [PERSON] Суд зазначає, що угоду дарування свого житла позивачка не підписувала, з огляду на стан здоровя, до приватного нотаріуса вона взагалі не виходила, приватним нотаріусом [PERSON] в спірному договорі дарування не зазначено, що розяснення змісту договору дарування від 26 травня 2016 року позивачці відбулось фактично за межами нотаріальної контори, а натомість у посвідченій нею угоді нотаріусом вказано, що підписання такого договору відбувалось від імені [PERSON] іншою особою, [PERSON], через ішемічну хворобу серця позивачки, хоча в матеріалах нотаріальної справи жодних відомостей про таке захворювання [PERSON] немає, а навпаки суд встановив, що таким захворюванням позивачка не страждала на момент укладення договору. Вказані обставини у свій сукупності, враховуючи хворобливий стан позивачки, ставлять під сумнів добровільність як передачі своїх повноважень [PERSON] через усну довіреність саме [PERSON], так й дійсне волевиявлення [PERSON] щодо укладення нею договору про безкоштовне та безумовне передання свого єдиного житла на користь [PERSON] Зазначені доводи свідчать про порушення при укладенні договору дарування від 26 травня 2016 року положень ст. 717 ЦК України, бо суд вставив, що такий договір за дійсною волею сторін фактично встановлював обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника певні дії, тобто догляд до моменту видужання позивачки від хвороби, що в свою чергу вказує на те, що такий договір не може бути по своїй правовій суті договором дарування. Таким чином суд встановив, що [PERSON] помилилась відносно обставин, які мали істотне значення на момент укладання 26 травня 2016 року договору дарування, а саме: щодо природи правочину та прав й обов'язків сторін такої угоди. При цьому суд зауважує, що [PERSON] в момент укладення спірного договору дарування неправильно сприйняла фактичні обставини правочину через свій похилий вік, перенесену тяжку хворобу, потребу у зв'язку із цим у постійній сторонній допомозі, що підтверджується також відсутністю у позивачки іншого житла та наданням їй відповідної допомоги та догляду з боку [PERSON] З урахуванням викладеного договір дарування від 26 травня 2016 року на вимогу [PERSON] повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки доводи відповідачки та її представника не спростовують встановлені судом обставини укладення такого договору та не впливають на вирішення такого спору по суті. На підставі переліченого суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування від 26 травня 2016 року [ADDRESS] із приведенням сторін угоди у первинний стан. Оскільки при зверненні до суду із вказаним позовом та заявою про забезпечення своїх позовних вимог суд відстрочив сплату судового збору позивачці до вирішення справи по суті, то через задоволення судом її позову на підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 826,80 грн. (551,20 + 275,60 = 826,80).

Outcome: approved