Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та [PERSON] право власності по Ѕ частині за кожним із них на вказану квартиру. Свої вимоги мотивувала тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном. В суді позивачка просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Пояснила, що шлюб з відповідачем розірвано в 2019 році, який проживає окремо в с. Демидів. Будь-які інші пояснення по суті справи позивачка надавати відмовилася, клопотань про подання додаткових доказів, крім тих що вже містяться в матеріалах справи, не мала і додаткові докази надавати також відмовилася. Відповідач подав суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що вказана квартира дійсно придбана сторонами за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Просив про задоволення позову, однак заперечив проти стягнення з нього судових витрат. Представник відповідача в суді позовні вимоги визнав, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат заперечив. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 23 листопада 2007 року сторони зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області складено актовий запис №350 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23 листопада 2007 року. Сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 05 березня 2014 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоєю Л.А., згідно п. 1 якого, продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти у власність квартиру номер [ADDRESS] . Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18614715 від 05 березня 2014 року на підставі вказаного договору купівлі-продажу за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області №1954 від 22 травня 2019 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] . Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У той же час, відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, зі справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23 листопада 2007 року. Зі змісту позовної заяви вбачається, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2019 року. Вказане твердження в позові є бездоказовим. Належним засобом доказування обставин придбання вказаної квартири за час шлюбу є свідоцтво про реєстрацію шлюбу, належним чином завірена копія рішення суду про розірвання шлюбу із відміткою про набрання ним законної сили, яка в матеріалах вказаної справи відсутня та стороною позивача суду не подана. Період перебування сторін у шлюбі в розумінні вимог ст. 60 СК України позивачкою в суді не доведено. Таким чином, позивачкою в суді на основі належних, допустимих та достатніх доказів не доведено, що квартира [ADDRESS] дійсно придбана сторонами за час їхнього перебування в зареєстрованому шлюбі. З матеріалів справи не встановлено й того за чиї кошти, з яких джерел та з якою метою придбано вказану квартиру, будь-які докази й пояснення стосовно цього суду не надано. Відсутні в справі й належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, кому саме на даний час належить квартира [ADDRESS] , коли в матеріалах справи міститься інформація про реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] станом на 2014 рік. Крім того зі змісту справи і незмістовних пояснень сторін вбачається відсутність ознак будь-якого спору й порушення, невизнання або оспорювання заявлених позивачкою прав, як і даних про те, за ким на даний час зареєстровано право власності на квартиру. Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. За встановлених по справі обставин суд не може прийняти визнання позову стороною відповідача, яке вимогам Закону відповідати не буде, коли обов`язкові для доказування обставини в цій справі стороною позивача в суді на основі належних, допустимих та достатніх доказів не доведено. Таким чином, обставини презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу стороною позивача в суді не доведено. Крім того, суд звертає увагу й на те, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з тим, в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання прав позивачки зі сторони відповідача в суді достатньо не обґрунтовано. За таких обставин порушених прав позивачки, які б підлягали захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed