Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати дійсним з дня укладання договір купівлі продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , загальною площею 78,7 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений філією Центрального району Одеської Універсальної біржі «Вітязь», зареєстрований в журналі реєстрації договорів щодо обєктів нерухомості, реєстраційний № 98-254Ц від 30 січня 1998 року Позивачка позовні вимоги підтримала, та надала суду заяву про проведення судового засідання зхгідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання не з`явилась. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.01.1998 року філією Центрального району Одеської Універсальної біржі «Вітязь», між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98-254Ц - квартири [ADDRESS] . 23.03.1998 року вказаний договір зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН». Вказаний договір був укладений згідно вимог ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» та зареєстрований на Одеській товарній біржі. Позивачка, як покупець квартири, виконала всі свої обов`язки за договором купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується реєстрацією в КП «ОМБТІ та РОН» права власності на квартиру, про що зроблений відповідний запис. Покупець передав продавцю гроші в рахунок вартості квартири. Відповідачі виїхали з квартири зі своїм майном, передавши всі права на володіння, користування і розпорядження квартирою. Таким чином, як продавець так і покупець виконали сукупність всіх дій, що підтверджують виконання та дійсність договору купівлі-продажу та підтверджують перехід права власності на вищезазначену квартиру від продавця до покупця. Від дати укладання договору купівлі-продажу квартири по теперішній час ніяких претензій з боку відповідачів або інших осіб щодо недійсності договору до позивача не пред`являлось. Однак, при укладанні договору купівлі продажу нерухомого майна, було порушено його форму передбачену ст. 227 ЦКУ 1964 року, а саме договір не був нотаріально посвідчений. Біржове посвідчення договору купівлі-продажу квартири не дає можливості розпоряджатися майном та реалізувати свої права. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1995 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, на момент укладання Договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Outcome: approved