Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що згідно Договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського фонду, вона є наймачем квартири [ADDRESS] , в якій з 2002 року зареєстрована, але не проживає її дочка відповідачка [PERSON] , а також зареєстрований але з 2004 року не проживає її онук - відповідач [PERSON] , які виїхали за межі території України, а саме до Португалії. Реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає позивачці вільно користуватися житловим приміщенням, у зв`язку з чим вона змушена нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів, що вкрай матеріально важко. Відповідачі відзив на позов не надали. Ухвалою суду від 21.09.2020 відкрито провадження по справі. Позивачка у судове засідання не з явилася, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Представник позивачки - адвокат Балюта В.В. у судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав. Відповідачі в судове засідання 19.10.2020 та 09.11.2020 не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі не надали. Свідок [PERSON] дала суду наступні показання. З позивачкою вона раніше працювала разом, в теперішній час є її сусідкою. Відповідачі є родичами позивачки, а отже також були її сусідами. У 2002 році відповідачка [PERSON] виїхала до Португалії. У 2004 році вона приїхала до позивачки та забрала до Португалії свого сина - відповідача [PERSON] . Наступного разу [PERSON] приїздила до позивачки майже п`ять років тому з меншою дитиною. [PERSON] з 2004 року не бачила. Свідок [PERSON] дав суду такі показання. З позивачкою він раніше працював разом, в теперішній час є її сусідом. Відповідачі є родичами позивачки, а отже також були його сусідами. У 2002 році [PERSON] вийшла заміж та виїхала до Португалії. У 2004 році вона приїхала до позивачки та забрала до Португалії свого сина [PERSON] . Більше він відповідачів не бачив. Заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Порядок користування житлом за договором найму (оренди) встановлений нормами глави 59 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном наймач такого житла має право вимагати визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад шість місяців без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд встановив, що позивачка [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується Типовим договором найму жилого приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду України. У вказаній квартирі, окрім позивачки, зареєстровані також відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15.09.2020. Відповідачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2002 року, а відповідач [PERSON] - з 2004 року, що підтверджується показаннями свідків.. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] понад шість місяців відсутні за адресою спірної квартири, не приймають участі в її утриманні, ремонті, не сплачують вартість нарахованих житлово-комунальних послуг. Реєстрація відповідачів у спірній квартирі та їх не проживання у ній чинить позивачці перешкоди у користуванні нею. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в силу статті 72 ЖК України втратили право користування спірною квартирою, оскільки сплив шестимісячний строк збереження вказаного житла за ними. Також, враховуючи тривалий час (16 років) відсутності відповідачів у житлі, суд дійшов висновку про те, що вони втратили інтерес до цього житла. Таке втручання у права відповідачів на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (ст. 71 ЖК України) і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права позивачки на вільне користування своїм майном, що є пропорційним втручанням у вказані права. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволені в повному обсязі.

Outcome: approved