Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення яким: визнати недійсним договір дарування на ім'я [PERSON], посвідчений 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. (а.с.2-4). Свої вимоги мотивує тим, що 29.07.2013 року вона уклала договір дарування 3/8 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] з [PERSON]. Даний договір з відповідачкою вона уклала в силу свого похилого віку, та необхідністю стороннього догляду за станом здоров'я, має ряд захворювань: цукровий діабет ІІ групи середнього ступеню тяжкості, бронхіальну астму, серцево-судинну недостатність. При укладенні договору відповідачка обіцяла, що буде всіляко допомагати їй та здійснювати необхідний догляд, однак не дотримується обіцянок, та усіляким чином ухиляється від виконання взятих зобов'язань: разом з нею, позивачкою не проживає, постійно знаходиться на заробітках в Російській Федерації, матеріально не забезпечує, будь-якого іншого піклування не надає. З огляду на зазначені обставини, позивачка стверджує, що відповідачка ввела її в оману щодо суті договору дарування оскільки вона, позивачка була впевнена, що укладення цього договору забезпечить їй гідне існування та сторонню допомогу, яких вона потребує. Позивачка підтримала свої вимоги, надала пояснення з підстав зазначених в позовній заяві, наполягала на задоволенні в повному обсязі. При цьому пояснила, що має середню спеціальну освіту, відпрацювала більше 20-ти років в Болградській центральній лікарні Одеської області на посаді дезінфектора, спірний договір дарування укладала у віці 59 років, має ряд захворювань, проте самостійно себе обслуговує, рухається, обходиться без сторонньої допомоги, хоча і вважає, що така допомога їй потрібна, так як в неї різко міняється тиск, змінюється рівень показнику цукру в крові, так як є хворою на цукровий діабет ІІ ступеню, ще й задихається, оскільки має захворювання на бронхіальну астму. Довідки лікаря, що вона потребує сторонньої допомоги, їй не видавалося. Станом на час укладання договору позивач була власником ? (1/8 + 3/8=4/8=1/2) частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], з яких 1/8 частку - вона успадкувала в 1974 році після смерті батька [PERSON], 3/8 частки успадкувала в 2013 році після смерті матері [PERSON] 3/8 часки названого домоволодіння, на які укладено договір дарування, вона фактично передала відповідачці ще до укладання договору, де відповідачки проживає зі своєю сім'ю. Вона ж залишилась проживати в своїй 1/8 частці цього домоволодіння. Названі частки самостійно відокремлені, мають різні входи. Лічильники обліку споживання електричної енергії різні, і кожний сплачує за спожиту електроенергію самостійно. Тоді як, лічильник обліку споживання природнього газу розміщений в її частині будинку, та опалювальна система єдина на обидві частки будинку. Сплачує за спожитий природній газ вона позивачка, але відповідачка пересилає кошти для цієї мети. Позивач також пояснила, що мала на меті отримувати допомогу матеріальну і моральну від відповідача, яка є її хресницею. Однак, відповідач працює в Росії, а в 3/8 частках будинку проживає періодично, частіше там проживає її чоловік, донька з сім'єю, та новонародженою дитиною. Чоловік відповідача вчиняє сварки, постійні гулянки, зловживає алкогольними напоями, та потім дебоширить, що їй позивачу дуже заважає, та шкодить її здоров'ю. Вважає, що під час укладання договору дарування сталася помилка, оскільки вона мала намір укласти договір довічного утримання, або заповіт, але ніяким чином не договір дарування. Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 23.06.2016 року (а.с.32) підтримав пояснення довірителя, та доводи викладені нею в позовній заяві. Стверджував, що є всі підставі для визнати недійсним договору дарування, так як образливе ставлення відповідача до позивача, негативно впливає на її стан здоров'я, відповідач не піклується про позивача, ніяким чином їй не допомагає. В силу свого похилого віку, стану здоров'я позивач помилялася щодо правової природи договору дарування. Напередодні укладання договору дарування, відповідач обіцяла позивачу всіляко допомагати, та здійснювати необхідний догляд, тому підписуючи договір дарування, позивач розраховувала на матеріальну допомогу. Про необхідність у такій допомозі свідчить розмір пенсійного забезпечення позивача та необхідність купувати життєво необхідні ліки при цукровому діабеті. При укладенні договору позивач його не читала, зміст договору нотаріусом їй до відома не був доведений. Крім того, слід врахувати вік позивача, стан здоров'я та потребу в зв'язку з цим у догляді та сторонній допомозі. Важливим на думку представника є також те, що сторони договору не знаходяться в родинних відносинах, не мають тісних теплих стосунків, а тому у позивача не існувало мотиву та наміру надавати спірне майно будь-кому безоплатно. Відповідач в судове засідання 04.05.2017 року до суду не прибула. Про час та місце розгляду повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства за адресою свого постійного місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с.38). Повідомлення на дату розгляду 04.04.2017 року повернулося без вручення з відміткою, що сплив строк зберігання (а.с.53-54). На виконання вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликався в суд через оголошення у пресі. Тобто, відповідач була повідомлена через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті» № 26 (4952) від 11.04.2017 року (а.с.65,67), та газеті «Урядовий кур'єр» № 70 (5939) від 13.04.2017 року. З опублікуванням оголошення про виклик в засобах масової інформації - відповідач вважається повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи. У подальшому, відповідач отримала судову повістку-виклик на 10.05.2017 року (а.с.65). Будучи присутньою у подальших судових засіданнях відповідач заперечувала усі доводи позивача. Стверджувала, що позивач є її хрещеною, у них склалися гарні, добрі стосунки. Після смерті матері позивача вона їй допомагала оформлювати документи пов'язані з прийняттям спадщини. Ще за довго до оформлення договору дарування вона відповідач разом з членами своєї сім'ї за згодою позивача перейшли проживати в 3/8 частки названого житлового будинку. Оформлення договору дарування було виключно ініціативою позивача. Вони разом були двічі у нотаріуса, спочатку на консультації, а потім при укладенні договору. Нотаріус роз'яснювала позивачу правові наслідки укладення договору дарування, з'ясовувала, чи дійсно позивач має намір укласти саме такий договір, надавала для ознайомлення, та читала текст договору в слух. Лише потім вони підписали цей договір. Твердження позивача, що подарована їй частка будинку, є її єдиним житлом, не відповідає дійсності, оскільки позивач є власником також 1/8 частки цього ж домоволодіння, в якому вона завжди проживала, і проживає і на даний час. А подарована частка будинку належала покійній матері позивача. Газове опалення у них з позивачем дійсно спільне, і лічильник обліку за спожитий газ розміщений в частині будинку позивача. Саме позивач заповнює книжку обліку споживання газу, та сплачує кошти, користуючись державною субсидією. Проте, вона відповідач надає кошти позивачу з метою сплати використаного газу саме її сім'єю. Відповідач пояснила, що як на час укладання договору дарування, так і на даний час, позивач не потребує сторонньої допомоги, вона не є лежачою хворою, самостійно себе обслуговує, готує їжу, прибирає, пре білизну, ходить на ринок, тощо, хоча дійсно має різні захворювання, в тому числі і бронхіальну астму, хоча це не заважає їй палити. У них з позивачкою дійсно завжди були гарні стосунки, вони тісно спілкувалися, вона їй надавала різного роду допомогу, оскільки у позивача жодних родичів не має. Ніякої домовленості між нею, відповідачем та позивачем щодо довічного утримання ніколи не було. Укладення договору дарування було вільним волевиявленням позивача. Наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог. В судове засідання 13.06.2017 року відповідач не прибула, надала заяву про завершення розгляду справи у її відсутність (а.с.125). Представник відповідача, діючий за довіреністю (а.с.73) підтримала заперечення свого довірителя, наполягала на безпідставності позовних вимог. Пояснила, що наявність помилки при укладенні договору дарування, на яку посилається позивач є недоведеним в даному випадку. Так, для з'ясування наявності помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення, як: - вік позивача; - його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; - наявність у позивача спірного житла як єдиного; - відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному; - продовження дарувальником проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Однак, жодна з перелічених обставин не має місця в даному випадку, і не доведена позивачем. Крім того, згідно класифікації, розробленої Всесвітньою організацією охорони здоров'я, вік 59 років не відноситься до категорії похилого віку, це вік зрілості. Хоча позивач і хворіє, проте не має потреби в сторонньому догляді. У позивача є інше житло в якому вона завжди проживала, і проживає на даний час, відмінне від подарованого. Фактична передача спірного нерухомого майна відбулася, в ньому проживає відповідач з членами своєї сім'ї, позивач же в цій 3/8 частці будинку не проживає, проживає в іншій 1/8 частці названого домоволодіння. За цих обставин, представник відповідач просила в задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. будучи присутньою в судовому засіданні 13.06.2017 року підтримала надані раніше суду письмові заперечення (а.с.68-70). При цьому пояснила, що позивачу та відповідачу були роз'яснені усі вимоги нормативних актів пов'язаних з укладання договору дарування, та наслідки укладання цього договору. Під час першого візиту було надано консультацію, та роз'яснено про необхідність надання відповідних документів. Під час другого візиту сторін було складено договір, надано для ознайомлення сторонам договору, прочитано в слух текст договору, ще раз роз'янено наслідки укладення такого договору. Позивач ніяким чином не виражала свої заперечення, чи відсутність волевиявлення щодо укладення цього правочину. Жодних намірів укласти будь-який інший правочин позивач не висказувала. Усі дії були вчинені згідно вимог Закону «Про нотаріат», та з повним дотриманням положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. З огляду на надані пояснення, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], народилася [INFO] в м. Болград, Одеської області (а.с.5), є пенсіонеркою за віком з 2009 року (а.с.6, 97-99, 126). Позивач двічі була одружена, та змінювала свої прізвища (а.с.97-99, 126). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.07.1974 року, посвідченого нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, [PERSON] успадкувала 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] як спадкоємиця за законом після смерті батька [PERSON], померлого в [INFO] (а.с.7). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2013 року позивач [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO], 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-42). За замовленням позивача суб'єктом оціночної діяльності «[PERSON]» здійснено незалежну експертну оцінку 3/8 частин названого домоволодіння, яка станом на день проведення оцінки 23.07.2013 року складала 21 812.00 гривен (а.с.43-52). Проведення такої оцінки було викликано необхідністю укладання саме договору дарування, що пояснила позивач в судовому засіданні, та виготовлена була вже після отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину. 29 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 3/8 часток житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області, Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі за № 4991 (а.с.39-52). Згідно п.5 договору вбачається, що дарувальник, тобто позивач [PERSON] при укладенні договору стверджувала, що дарування здійснювалось нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального … Учасники цієї угоди під час її укладення, як позивач [PERSON] - дарувальник, так і відповідач [PERSON] - обдарований, стверджували, що цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки (п.6 договору). Крім того, сторони стверджували, що цей договір не порушує прав малолітніх, неповнолітніх дітей, відповідає інтересам їх сімей, та у тексті цього договору зафіксовані істотні умови, що стосуються дарування частки житлового будинку, а також те, що договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного, удаваного правочину, а також не є зловмисним (п.12 договору). Текст названого договору зачитано нотаріусом вголос та перекладено на російську мову, текст договору та зміст роз'яснених згідно п.7 договору норм чинного законодавства, сторонам зрозумілий (п.13 договору). Усі документи, що були необхідні для укладання саме договору дарування, про що було доведено до відома сторін нотаріусом під час попередньої консультації, збиралися позивачем особисто, що вона підтвердила в судовому засіданні. Після укладання договору дарування, право власності було зареєстровано за [PERSON] на 3/8 частки цього домоволодіння за адресою:[ADDRESS] (а.с.51), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 29.07.2013 року (а.с.52). За даними домової книги для прописки громадян, проживаючих за адресою:[ADDRESS], позивач [PERSON] значиться зареєстрованою за цією адресою з 10.12.1982 року по теперішній час (а.с.19-21), що також підтверджується паспортом громадянина України (а.с.5). З метою укладання договору дарування позивач отримала в Болградській міській раді Одеської області довідку про склад сім'ї на підставі наданого оригіналу домової книги, що було підтверджено позивачем в судовому засіданні (а.с.45). Дана довідка була обов'язковою для укладання саме договору дарування житлового будинку. При дослідженні технічного паспорту на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-18), встановлено, що житловий будинок має три різні відокремленні входи, тобто фактично складається з декількох квартир, та станом на 23.01.1989 рік (час виготовлення) власниками значилися: [PERSON] - ? частка, [PERSON] - 3/8 частки, [PERSON] - 1/8 частка. Сама ж позивач пояснила, що її 1/8 частка цього будинку рахується як квартира під № 3. Згідно медичної картки Болградської ЦРЛ на ім'я [PERSON] вбачається, що позивач перебуває на обліку з діагнозом: ішемічна хвороба серця з ГБ ІІ ступені, бронхіальна астма, цукровий діабет ІІ групи середнього ступеню тяжкості (а.с.22-26). Жодних доказів, про необхідність в сторонній допомозі за станом здоров'я позивачем не надано, не встановлено таких і судом під час розгляду справи. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, а саме, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно вимогам ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимогам ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається зі змісту ст.ст.718-719 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 19), обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використання, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст.203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-1364цс15, № 6-202цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування. Із тексту спірного договору вбачається, що він укладений та посвідчений у приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладання на відповідача будь-яких обов'язків не передбачалось. Текст договору був підписаний сторонами, дієздатність була перевірена, сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), виявили відповідно до ст. 627 ЦК України свободу договору, підтвердили, що цей договір не носить мнимої та удаваної угоди, відповідає дійсним намірам сторін. За змістом договору дарування слідує, що [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передала безоплатно у власність [PERSON] 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач також не заперечувала того факту, що дійсно вона уклала договір дарування, та між ними, сторонами договору, були досягнуті всі істотні умови, які передбачені умовами договору. Позивачка не зазначала нотаріусу, що мала намір укласти договір довічного утримання, не знайшло це і свого підтвердження в судовому засіданні, жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачкою не надано. Крім того за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, не може укладатися під умовою і не покладає на обдарованого будь-якого обов'язку щодо вчинення в майбутньому певних дій, крім випадку, передбаченого ст. 725 ЦК України. Тому суд приходить до висновку, що договір дарування був укладений у відповідності до вимог цивільного законодавства. Крім того, суд враховує та перевіряє інші обставини, які могли б свідчити про наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання: - вік позивача; - його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді й сторонній допомозі; - наявність у позивача спірного житла як єдиного; - відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному; - продовження дарувальником проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Однак, жодна з перелічених обставин не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду цієї справи, і не доведена позивачем. Вік позивачки 59 років на час укладення договору не був таким, який не дозволяв би їй реально оцінювати ситуацію, навіть на даний час будучи у віці 63 років позивач цілком веде себе адекватно, надає зрозумілі пояснення, і переконливо стверджує, що її не влаштовує ситуація, яка склалася саме на цей час, вона не бажає бачити відповідача та членів її сім'ї у своєму домоволодіння, а тому хоче повернути свою власність. За станом здоров'я позивачка є такою, яка не потребує сторонньої допомоги, що вона особисто підтвердила в судовому засіданні. Судовим розглядом було встановлено, та не заперечувалося сторонами, що: - спірне майно не є єдиним майном позивача, вона має 1/8 частку домоволодіння за цією ж адресою, де завжди проживала і проживає надалі; - фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному відбулася, відповідач з членами своєї сім'ї проживає в 3/8 частках цього майна; - дарувальник не продовжує проживати в спірній частці домоволодіння після укладення договору дарування. Твердження позивача, що після укладення договору, відповідачка ніяким чином не надає, їй позивачці допомоги, та усіляким чином ухиляється від виконання своїх обіцянок, разом з нею позивачкою не проживає, матеріальної допомоги та будь-якого іншого піклування не надає, постійно знаходиться на заробітках в Російській Федерації, та з огляду на зазначені обставини, відповідачка ввела її в оману щодо суті договору дарування оскільки вона, позивачка була впевнена, що укладення цього договору забезпечить їй гідне існування та сторонню допомогу, яких вона потребує, суд до уваги не приймає, оскільки такі твердження позивача спростовуються письмовими та особистими поясненнями, приватного нотаріуса Агбун М.І. Болградського районного нотаріального округу Одеської області, яка підтвердила, що вона декілька разів роз'яснювала позивачу наслідки укладення договору дарування, внаслідок якого вона втрачає право власності на це майно, не отримуючи в замін ніяких матеріальних благ (а.с.67-68). Нотаріус зазначає, що нею було перевірено обсяг цивільної дієздатності фізичної особи [PERSON], здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, та жодних сумнівів не виникло щодо наявності психічного розладу у [PERSON]. Остання чітко висловлювала свою волю подарувати [PERSON] частку вказаного домоволодіння, мова про довічне утримання при наданні консультації та роз'яснень [PERSON] не йшла, оскільки остання наполягала саме на договорі дарування без будь-яких умов. Жодних бажань щодо отримання взамін будь-яких благ, матеріальної допомоги, тощо [PERSON] не висказувала. Ясно, свідомо, конкретно, чітко виражала свою волю, без будь-яких вагань. Зміст договору було перекладено на російську мову та доведено сторонам в слух, при цьому заперечень щодо умов договору, а ні від [PERSON], а ні від [PERSON] не надійшло (а.с.67-68). Дії нотаріуса повністю відповідають вимогам п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме: нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині, отже підписання вищезазначеного договору дарування [PERSON] є доказом того, що вона розуміла значення та умови правочину та його правові наслідки, це є доказом вільного волевиявлення дарувальника на відчуження свого майна на користь обдарованого. Посилання позивача на її похилий вік, стан здоров'я та на потребу у зв'язку з цим в сторонній допомозі та догляді, суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. Наявність у позивача ряду захворювань, не свідчить про необхідність сторонньої допомоги, не здатність до самообслуговування. З огляду на це, відповідних та належних доказів, що позивач потребує такої допомоги суду не надано. Однією із обставин, яка вказує на помилку, і має істотне значення щодо визнання правочину недійним позивач зазначає наявність у позивача спірного житла як єдиного, однак ця обставина не відповідає дійсності, так як судом було встановлено, що у власності позивачки перебувала і надалі перебуває 1/8 частка житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку вона успадкувала після смерті батька [PERSON], померлого в [INFO] (а.с.7), та 3/8 часток цього ж житлового будинку успадковані після смерті матері [PERSON] (а.с.41-42). Таким чином, уклавши договір дарування 3/8 часток домоволодіння, позивачка залишилась власницею 1/8 частки цього домоволодіння за адресою: [ADDRESS], де вона завжди проживала, і проживає по теперішній час, що не заперечувалося позивачкою і у судовому засіданні. Суд розцінює критично посилання позивача як на одну із обставин недійсності правочину тягар, який вона несе на сплату комунальних послуг (а.с.101-123), оскільки в судовому засіданні було встановлено, що витрати за спожиту електроенергію позивач сплачує за своїм лічильником, а витрати за спожитий природній газ, сторони несуть разом, так як [PERSON] висилає, або передає через родичів певні суми коштів для цієї мети. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, та проживає в іншій ? частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] суду пояснила, що зі слів саме позивача їй стало відомо про укладення між [PERSON] та [PERSON] якогось договору, проте якого саме нікому не було відомо, і що [PERSON] обіцяла надавати допомогу [PERSON]., проте не надає, весь час перебуває на заробітках в м. Москва, лише інколи приїжджає. А чоловік відповідача зловживає алкогольними напоями, та вчиняє сварки. Позивач [PERSON] хворіє, вона інколи разом з нею ходить в магазин, на ринок, в аптеку, навіть один раз викликала швидку. Свідок [PERSON], суду пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON], та їй добре відомо про стосунки сторін. Стверджувала, що [PERSON] є хрещеною матір'ю [PERSON], тому сестра весь час надавала, і надає допомогу [PERSON], і стосунки між ними до останнього часу були дуже гарними, доброзичливими. Укладення договору дарування було бажанням саме [PERSON], про що вона всім повідомляла в розмовах. Відповідачем в письмових запереченнях (а.с.76) зазначено про порушення позивачем строку позовної давності, оскільки строк звернення до суду сплив 22 липня 2016 року. Представник відповідача також просив застосувати строк позовної давності та відмови в задоволенні позову. Згідно положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності тривалістю три роки (ст.257 ЦПК України). Як було встановлено судом договір дарування між сторонами укладено 22.07.2013 року (а.с.40). Позовна заява подана 27.02.2017 року (а.с.2), тоді як трирічний строк сплив 22.07.2016 року. Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4). В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання… Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене... Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права». На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлялись позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним. Підстави недійсності правочинів зазначені у ст.203, ст. 215 ЦК України, але жодних підстав для визнання вказаного правочину недійсними у судовому засіданні не було встановлено, посилання позивача на те, що вказаний договір був вчинений під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, про що зазначалось вище. Крім того, згідно із п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 - помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що, позивач усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування частки домоволодіння, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого доведення, є не обґрунтованими, безпідставними, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed