Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом та свої позовні вимоги мотивує тим, що вона, разом зі своїм чоловіком - [PERSON] , сином від першого шлюбу - відповідачем у справі - [PERSON] та його дружинами - третіми особами у справі, проживали в [ADDRESS] . З [PERSON] син перебував у шлюбі з 28.04.2001 року по 03.11.2005 року. З [PERSON] син перебував у шлюбі з 24.10.2008 року по 08.07.2013 року. Коли син знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , сторони вирішили побудувати будинок для спільного сумісного проживання у майбутньому. Між ними була укладена усна угода про створення спільної часткової власності. 22.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, що складав 12% готовності, за адресою: [ADDRESS] , за спільною в сім`ї домовленістю, був оформлений на сина. Коштів у сина і у його сім`ї не було, а тому, позивачка сплачувала особисті кошти за придбане незавершене будівництво. Всі будівельні матеріли купувала за свої кошти. Будинок будувався з 2004 р. по 2015 р. 21.12.2015 року була зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації об`єкта. 16.02.2016 року згідно рішення виконавчого комітету Сумської міської ради була присвоєна поштова адреса будинку. 25.02.2016 року зареєстровано право власності на будинок за [PERSON] . Збудований та зданий в експлуатацію будинок є двоповерховим, загальною площею 164,5 кв.м., житловою площею 75,6 кв.м., з надвірними та господарськими спорудами: погребом, прибудовою, сараєм, літнім душем, вбиральнею, навісом, ганком, воротами, огорожею. Складовими будинку є: на 1 поверсі: гараж площею 21,5 кв.м., коридор площею 10,4 кв.м., кухня площею 10,9 кв.м.,санвузол площею 5,6 кв.м., туалет площею 2,3 кв.м., топочна площею 8,1 кв.м., коридор площею 11,1 кв.м., житлова кімната площею 26,3 кв.м.; на 2 поверсі: коридор площею 12,3 кв.м., туалет площею 1,4 кв.м., коридор площею 5,2 кв.м., три житлові кімнати, площею, відповідно, 16,7 кв.м., 14,1 кв.м., 18,5 кв.м. У вересні 2019 року син черговий раз одружився й у грудні 2019 року він разом зі своєю дружиною [PERSON] вигнали позивачку з чоловіком з будинку, які неодноразово намагалися повернутися в будинок, але будь-якого доступу до будинку вони не мають. Син змінив замки. В будинку знаходяться всі їх речі, в підвалі - зібрана огородина, в сараї - кури. Позивачка писала листа сину, просила подумати над його поведінкою, неодноразово викликала поліцію. Позивачці та її чоловіку нема де жити. Тому позивачка просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку, надвірних та господарських споруд, розташованих за адресою [ADDRESS] , скасувавши запис про право власності: 13515085, дата, час державної реєстрації: 25.02.2016 року, 10:53:54, державний реєстратор Прилєпа Лілія Юріївна, Сумське міське управління юстиції, Сумська область; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28541383 від 02.03.2016 року, [PERSON] ; форма власності приватна, власник: [PERSON] , та визнати частково недійсним виданий 07 липня 2005 року [PERSON] Державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 591036600 02 001 0137; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 591036600 02 001 0137. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги з підстав зазначених у позові підтримали та просили їх задовольнити. Пояснили, що на момент придбання недобудованого будинку позивач оформила нотаріально посвідчений договір дарування синові коштів на придбання незавершеного будівництва та за поясненнями нотаріуса та погодження сина весь час до виникнення спірних правовідносин вважала, що вказаний договір свідчить про її участь у придбанні, набуття права власності на спірне домоволодіння. За договором купівлі-продажу був придбаний напіврозвалений фундамент, який після купівлі був зруйнований, й зведений новий, збільшений за розмірами фундамент, тобто, будівництво спірного будинку почалося заново. Будинок будувався за рахунок коштів позивачки та її чоловіка, спільними зусиллями, для спільного проживання. Позивачка клала цегляну кладку, особисто зводила стіни у будинку, що визнав у судовому засіданні відповідач. Відповідач також приймав участь у ремонтних внутрішніх роботах. Весь будівельний матеріал купувався особисто позивачкою і за її кошти. Ведення процесу будівництва відображено у зошити, який вівся позивачкою, копію якого надано суду, придбання будівельних матеріалів підтверджується виписаними виключно на її імя квитанціями. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали про що надали письмові заперечення, в яких вважають позовні вимоги необґрунтованими. Основі заперечення зводились до пропуску позивачем строку позовної давності, відсутності доказів про наміри створення спільного майна, наявності у відповідача коштів для побудови домоволодіння Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що будинок має два незалежні входи, він так і будувався, що дві окремі сім`ї мали можливість користуватись будинком незалежно одна від одної. Будівництвом будинку займався безпосередньо він та позивачка - його дружина. Він був зареєстрований в будинку, мешкали в будинку, вели господарство - займались городиною та домашньою птицею, яку тримали в підсобних приміщеннях домоволодіння. В кінці 2019 року нова дружина відповідача стала виказувати своє невдоволення ним та матір`ю відповідача, а потім взагалі перестала пускати його до домоволодіння. Пояснив, що він з дружиною витратив на будівництво будинку близько 100\~000 доларів США, які були їх з дружиною збереженнями, доходами від продажу гаражів та будинку матері дружини. [PERSON] зареєстрований в спірному домоволодінні з 2016 року по теперішній час, є отримувачем житлової субсидії (т.1 а.с. 197) Третя особа [PERSON] , допитана в якості свідка, позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що в 2004 році, в момент оформлення купівлі незавершеного будівництва була дружиною відповідача. На той час фактично всі - вона, її чоловік - відповідач по справі, позивач мати відповідача та її чоловік [PERSON] жили однією сім`єю за адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство і разом приймали рішення про купівлю земельної ділянки та будівництва на ній будинку для спільного проживання. Кошти на будівництво витрачались зароблені та збережені матір`ю відповідача - [PERSON] . Коштів у [PERSON] та у неї на придбання земельної ділянки не було. Вони знаходились на повному утриманні матері, яка підтримувала їх матеріально. Третя особа [PERSON] , повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала заяв в якій не заперечує проти позовних вимог та додатково зазначила, що на спірний будинок не претендує, оскільки будинок будувала позивачка у справі, вона хоча й перебувала у шлюбі з відповідачем в період, коли велося будівництво, але вони будівництвом не займалися в зв`язку з відсутністю коштів (т.1 а.с.147-151). Свідки сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що є сусідами сторін по [ADDRESS] . Тривалий час, з початку будівництва будинку і по теперішній час знають сторін судового спору, являються очевидцями початку та закінчення будівельних робіт. Будинок будували сторони для спільного проживання, жили однією сім`єю, будівництво велось спільними силами, основна участь, в т.ч. матеріальна, була позивачки. Позивачка особисто зводила стіни в будинку з цегли, будівництво велось за рахунок коштів матері, тобто позивачки. У розмові із свідками [PERSON] (відповідач) говорив їм про відсутність у нього коштів, виражав вдячність за те, що мати будує будинок. Пояснювали про те, що у селі у позивачки було підсобне господарство, від якого отримувала дохід, продавали гаражі, будинок у селі після смерті матері позивачки. Свідок сторони позивача [PERSON] суду пояснив, що тривалий час знає сторони, є другом їх сім`ї. Пояснив, що будівельні роботи виконувались переважно старшим покоління сім`ї та за їх кошти, що було зрозуміло з розмов, які велись в його присутності. Відповідач неодноразово зазначав, що будинок будується для спільного проживання його сім`ї та сім`ї його матері. Свідки сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що знають відповідача тривалий час. Не можуть чітко пояснити, за чиї кошти будувалось спірне домоволодіння, знають, що будівництво тривало значний час. [PERSON] мав гарні будівельні навички та міг працювати неофіційно. [PERSON] за допомогу у виконанні будівельних робіт сплатив [PERSON] в 2012 році 500 доларів США. Свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] займався в своєму будинку укладанням облицювальної плитки в спірних приміщеннях, при цьому була присутня мати [PERSON] -позивачка у справі, вона готувала їду, годувала їх. [PERSON] також зазначав, що до 2009 року сторони всі разом проживали у квартирі в [ADDRESS] , однією сім`єю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] , разом зі своїм чоловіком - [PERSON] , сином від першого шлюбу - відповідачем у справі - [PERSON] та його дружинами - третіми особами у справі, проживали в [ADDRESS] . З [PERSON] відповідач перебував у шлюбі з 28.04.2001 року по 03.11.2005 року. З [PERSON] відповідач перебував у шлюбі з 24.10.2008 року по 08.07.2013 року. В 2004 р., коли син знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , сторони вирішили побудувати будинок для спільного сумісного проживання у майбутньому, тому 22.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, що складав 12% готовності, за адресою: [ADDRESS] , за спільною в сім`ї домовленістю, був оформлений на сина (т.1 а.с.21). В день оформлення договору купівлі продажу незавершеного будівництвом житлового будинку- 22.11.2004 року одним і тим же нотаріусом було оформлено договір дарування позивачкою відповідачу коштів на придбання незавершеного будівництва ( т.1 а.с. 21, 230) За договором купівлі продажу був придбаний фундамент розміром 9,5 м на 8,75м, що підтверджується Технічним паспортом на будинок 2005 року (т.1 а.с. 22-24), який був знищений, і на його місці закладений новий фундамент, з новими, збільшеними розмірами по периметру 10,65 м на 10,81 м, що підтверджується Технічним паспортом 2013 року ( т.1 а.с. 84-88) . До 2009 року сторони всі разом проживали у квартирі в [ADDRESS] , однією сім`єю. Обставину спільного проживання однією сім`ю за адресою [ADDRESS] , підтвердили у судовому засіданні допитані свідки, в тому числі і свідок сторони відповідача- [PERSON] . Зазначена обставина доведена позивачкою документальними доказами: копією медичної картки сина відповідача та [PERSON] , у якій зазначена адреса дитини [ADDRESS] (т.2 а.с.49); копією фотоальбому із дитячого садка, який відвідував син відповідача та [PERSON] - [PERSON] (т.2 а.с. 50), що знаходиться на [ADDRESS] , в безпосередній близькості від будинку, в якому проживали сторони (т.2а.с. 49-50). Не можливо погодитись з доводами відповідача про спростування проживання однією сім`єю [ADDRESS] фактом його реєстрації за іншою адресою у належній йому на праві власності квартирі по [ADDRESS] , виходячи з того, що, по-перше, відповідач, постійно мешкаючи у спірному будинку, залишається й до тепер бути зареєстрованим й тій же квартирі, а по-друге, наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Така позиція викладена в ухвалі ВССУ від 08.07.2015 року (ЄДРСРУ № 46699742, Провадження № 6-14554св15, в якій зазначено: «У ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, для реалізації прав та свобод особи реєстрація її місця проживання чи місця перебування наперед встановленого значення не має.» Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі ВССУ від 15.07.2015 року (ЄДРСРУ № 46872758, Провадження № 6-14433св15), в якій зазначено, що «у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Як встановлено судом, будівництво велось за рахунок коштів позивачки, що підтверджено показами свідків, а також наданими документальними доказами: копією зошиту, не спростованого відповідачем, у якому рукою позивачки відображені всі роботи, які проводилися у будинку, зафіксована кількість та вартість будівельних матеріалів, які купувались для будівництва, квитанціями, виписаними виключно на ім`я позивачки, з яких вбачається, що придбавалася цегла, яка обраховувалась в десятках тисяч, керамзит, профнастил, брус, труби, плити перекриття, шифер, цемент у великих кількостях мішків, будівельних матеріалів, достатніх для будівництва будинку (т.1 а.с.25-51) . Відповідачем не надано жодного документального доказу на підтвердження придбання ним будь-яких будівельних матеріалів, на підтвердження отримання ним доходів, які б дозволяли йому збудувати за особисті кошти двоповерховий будинок площею 165 кв.м. (т.1 а.с. 86-87) Суд критично відноситься до пояснень відповідача про те, що, працюючи у Сумському виробничому підприємстві «Нафтохіммонтаж», перебуваючи у тривалих відрядженнях, він мав неофіційні заробітки, які дозволяли йому вести будівництво, оскільки ним не підтвердженні належними та допустимими доказами як його перебування у тривалих відрядженнях, так і отримання високої заробітної плати у «конвертах». З копії долученої до матеріалів цивільної справи трудової книжки [PERSON] (т.1 а.с.115-127), з відомостей персоніфікованого обліку, які на запит суду були надані Управлінням Пенсійного фонду в Сумській області (т.1 а.с179-181), вбачається, що [PERSON] працював у Сумському виробничому підприємстві «Нафтохіммонтаж» з 01 серпня 2005 року по 30 травня 2008 року. При цьому, отримав заробітну плату: у 2005 році -3500 грн., 2006 р.- 9400гин., у 2007році 9600 грн., у 2008 7991 грн. З долученого до матеріалів справи паспорту відповідача, він 1975 року народження (т.1 а.с. 128). На момент початку будівництва будинку йому було 29 років. З трудової книжки вбачається, що відповідач трудову діяльність розпочав 25 липня 2000 року, тобто у 25 років(т.1 а.с. 115-126). За чотири роки трудової діяльності, які передували початку будівництва будинку, з 2000 року по 2005 рік, відповідач отримав дохід (заробітну плату) у розмірі 11395 грн., що підтверджується випискою з персоніфікованого обліку УПФУ в Сумській області, зокрема, за 2000 рік відповідач отримав 1129 грн. , за 2001 рік - 5206 грн., за 2002 рік- 2516 грн., за 2003-2543 грн. (т.1 а.с. 179-181). Доходи відповідача за 2004 та 2005 роки не відображені. За трудовою книжкою з жовтня 2003 року до січня 2005 року відповідач не працював, з січня 2005 року до 01 серпня 2005 перебував на обліку у Центрі зайнятості, навчався. (т.1 а.с. 179-181). На підтвердження наявності у відповідача інших, окрім отриманої заробітної плати у сумі 11395 гривень, грошових коштів, заощаджень, за рахунок яких він особисто збудував спірний двоповерховий будинок площею у 165 кв.м., ним не надано жодного доказу. Крім того, у зазначений період із заробітної плати відповідача протягом 2005-2015 років утримувались аліменти на утримання неповнолітньої дитини, що становило ј частину від всіх його доходів, що не спростовано відповідачем (т.2 а.с. 12). Як вбачається з доданих до матеріалів справи квитанцій, придбання будівельних матеріалів в основному здійснювалось у 2005-2006 роках. В судовому засіданні встановлено, що заощадження позивачки, компенсаційна виплати матері позивачки, як колишньому остарбайтеру, а також пенсія матері позивачки, пенсія та заробітна плата позивачки та її чоловіка, що підтверджується виписками персоніфікованого обліку (т.1 а.с. 61-71), вартість належного матері земельного паю - 7000 грн.., доходи від підсобного господарства у селі, все йшло на будівництво спірного будинку. Крім того, позивачкою з чоловіком були продані два гаражі за 10000 доларів США. [INFO] померла мати позивачки (т.1 а.с. 58). Після смерті матері позивачка продала її будинок, договір купівлі-продажу посвідчувався нотаріусом Сумської районної державної нотаріальної контори Хоменко (т.1 а.с. 213-227). За поясненнями відповідача кошти від продажу якого у сумі 10000 доларів США були вкладені в будівництво спірного будинку. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи. Судом встановлено, що будівництво спірного будинку велося з 2004 р. по 2015 р. 21.12.2015 року була зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації об`єкта. 16.02.2016 року згідно рішення виконавчого комітету Сумської міської ради була присвоєна поштова адреса будинку. 25.02.2016 року зареєстровано право власності на будинок за [PERSON] (т. 1 а.с. 82-83) Збудований та зданий в експлуатацію будинок є двоповерховим, загальною площею 164,5 кв.м., житловою площею 75,6 кв.м., з надвірними та господарськими спорудами: погребом, прибудовою, сараєм, літнім душем, вбиральнею, навісом, ганком, воротами, огорожею. Складовими будинку є: на 1 поверсі: гараж площею 21,5 кв.м., коридор площею 10,4 кв.м., кухня площею 10,9 кв.м.,санвузол площею 5,6 кв.м., туалет площею 2,3 кв.м., топочна площею 8,1 кв.м., коридор площею 11,1 кв.м., житлова кімната площею 26,3 кв.м.; на 2 поверсі: коридор площею 12,3 кв.м., туалет площею 1,4 кв.м., коридор площею 5,2 кв.м., три житлові кімнати, площею, відповідно, 16,7 кв.м., 14,1 кв.м., 18,5 кв.м. Суд не вважає обґрунтованими доводи сторони відповідача про необґрунтованість позовних вимог через відсутність угоди про створення спільної власності, відсутність реєстрації відповідачки у спірному будинку, оскільки судом достовірно на підставі пояснень [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] , третьої особи [PERSON] , пояснень третіх осіб [PERSON] та [PERSON] ) наданих документів, про фактичне проживання та ведення спільного господарства на початок та впродовж будівництва житлового будинку, спільне проживання [PERSON] зі своїм сином, як період будівництва в міській квартирі, так і спільне проживання з 2012 року по грудень 2019 року в спірному будинку, активну матеріальну та власною працею участь [PERSON] в побудові спірного будинку. Крім того, до такого висновку суд приходить з урахуванням тих обставин, що в момент придбання незавершеного будівництва житлового будинку в 2005 році позивач подарувала кошти на його придбання відповідачу-своєму сину, оформивши договір дарування нотаріально у того ж нотаріуса та в день посвідчення договору купівлі-продажу сином нерухомості. На підставі виданої відповідачем довіреності (т.1 а.с. 53) позивачка отримувала дозволи, укладала всі необхідні договори у зв`язку з будівництвом та введенням в експлуатацію будинку. Доказів, що відповідач вчиняв будь-які дії по введенню будинку в експлуатацію, оформлення прав власності суду всупереч вимог ст.12 ЦПК України не надано. Суд критично відноситься до пояснень сторони відповідача з приводу необхідності оформлення довіреності на позивачку у зв`язку з тривалими відрядженням відповідача, оскільки ці факти не доведені. Допитані свідки не підтвердили тривалу відсутність відповідача під час будівництва будинку. Після продажу будинку у селі, позивачка з чоловіком переїхали в спірний будинок, де проживали та добудовували його, перевезли із села живність курей. До 2012 року були виконані всі внутрішні роботи, була влаштована житлова кімната на другому поверсі, куди з квартири по [ADDRESS] переїхали проживати відповідач, його дружина [PERSON] та їх донька [PERSON] . В будинку зареєструвався один чоловік позивачки, однак сторони всі разом продовжували проживати в будинку однією сім`єю. Ця обставина визнана відповідачем, зафіксована у відзиві на позов, підтверджена показами свідків. В судовому засіданні встановлено, що у вересні 2019 року відповідач одружився та у грудні 2019 року він разом зі своєю дружиною [PERSON] вигнали позивачку та її чоловіка з будинку, що підтверджується поясненнями позивача [PERSON] , третьої особи [PERSON] , показами свідків, та не ставилось під сумнів сторонами судового спору. [PERSON] та її чоловік [PERSON] неодноразово намагалися повернутися в будинок, але будь-якого доступу до будинку вони не мають. Відповідач змінив замки. В будинку знаходяться всі їх речі, в підвалі - зібрана огородина, в сараї - кури. У суді знаходиться позов про вселення [PERSON] до будинку. Позивачка писала листа відповідачу, просила подумати над його поведінкою, неодноразово викликала поліцію (т.1 а.с. 90, 91, 92, 93) [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на даний час нема де жити. У квартирі за місцем реєстрації позивачки проживає її старший син, який проходив лікування в про туберкульозному диспансері, він онкохворий, після операції, сумісне з ним проживання є неможливим. Іншого житла, окрім спірного будинку, фактично позивач не має (т.1 а.с. 198-199). Суд також не вважає обґрунтованими доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, відлік якого ним обраховується з дати видачі Державного акту на землю та з моменту видачі Декларації про готовність будинку та реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав, тобто, 21.12.2015 року. Перебіг строку позовної давності розпочинається\~з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України). До подій, пов`язаних із початком перебігу строку позовної давності, належать загальні та спеціальні підстави, які визначають цей момент. За загальним правилом, перебіг позовної давності розпочинається від дня настання першої з таких подій (ч. 1 ст. 261\~ЦКУ): 1)\~особа дізналася про порушення свого права; 2)\~особа мала реальну можливість довідатися про порушення свого права; Позивачка ті її чоловік вселились в будинок на постійне проживання, оскільки, саме з цією метою вони будували будинок. Проживаючи в будинку, займаючи одну із кімнат, що визнає сам відповідач, зазначаючи у відзиві про те, що у дяку за допомогу у будівництві будинку матері та її чоловіку була виділена окрема кімната, де вони проживали, позивачка не передбачала й допустити не могла, що її право не визнається чи оспорюється відповідачем. Вона не мала реальної можливості довідатися чи знати про порушення її прав до того часу, як її та чоловіка відповідач не впустив у будинок, змінив замки, що мало місце у грудні 2019 року. Саме у грудні 2019 року позивачка дізналась про порушення суб`єктивного цивільного права, за захистом якого звернулась до суду. Оскільки відповідач не допускає позивача в будинок, забороняє їй проживати, а право користування житлом є складовою права власності, [PERSON] вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права, яке з грудня 2019 року оспорюється відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом об`єкта земельна ділянка належала міській раді, а в подальшому була приватизована [PERSON] За ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст. 187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. 2. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Статтею 79 Земельного кодексу, ст. 373 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій об`єкт розташований. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду Набуття права власності на об`єкти нерухомості, зведені на земельній ділянці, є фактично набуттям права власності на ці земельні ділянки. Згідно ч.1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. Згідно висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс аналіз змісту норм\~статті 120 ЗК України\~у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За\~\~цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/884/16-ц зроблено висновок, що «визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі№ 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Суд вважає, що між сторонами судового спору, як членами однієї родини, склались правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства стосовно підстав набуття права власності на житлову нерухомість. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом. Відповідно до ст.331 ЦК України до підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст.356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної ком виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.321 даного закону передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Частина перша ст. 357 ЦК встановлює принцип презумпції рівності часток учасників у праві спільної часткової власності, який за загальним правилом поширюється на усі випадки набуття кількома суб`єктами майна у спільну часткову власність. Дана презумпція може бути спростована домовленістю співвласників або законом. Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст. 6 Закону № 1952-ІV). Суд вважає, що даруючи сину гроші на придбання незавершеного будівництва у 2005 році за адресою [ADDRESS] , спільно проживаючи однією сім`єю з відповідачем сином позивачки в момент придбання домоволодіння, приймаючи участь матеріально та власним трудом в побудові спірного домоволодіння, спільно проживаючи в спірному домоволодінні з моменту його часткової придатності для проживання з 2012 року до моменту реєстрації права власності на титульного власника в 2015 році та після цього до кінця 2019 року позивачка набула разом з сином, який є формальним титульним власником спірного домоволодіння, право власності на частину спірного домоволодіння. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації виникають відповідно до цього Закону. Згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно Реєстрація права власності на весь будинок за відповідачем у справі є перешкодою для проведення реєстрації права власності позивачки на належну їй частину будинку, а, тому, заявляючи позовну вимогу про визнання права власності на будинок, позивачка просить скасувати запис про право власності: 13515085, дата, час державної реєстрації: 25.02.2016 року, 10:53:54, державний реєстратор Прилєпа Лілія Юріївна, Сумське міське управління юстиції, Сумська область; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28541383 від 02.03.2016 року, [PERSON] ; форма власності приватна, власник: [PERSON] . Державна реєстрація права власності безпосередньо пов`язана із захистом цивільного права, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю володіння відповідачем об`єктом нерухомого майна, а тому, спір не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер. Саме такий правовий висновок викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (провадження №11-1093апп18), від 30 жовтня 2018 року (провадження №11-858апп18) та від 11 грудня 2018 року (провадження №11-994апп18). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.331 ЦК України до підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). За викладених обставин суд вважає, що права позивачки порушені та підлягають захисту у судовому порядку, а позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати понесені позивачкою, по сплаті судового збору за подачу позовної зави до суду…..

Outcome: approved