Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, вимоги якої мотивувала тим, що з травня 2006 року вона проживала і вела спільне господарство з [PERSON] однією сім`ю без реєстрації шлюбу в належному останньому житловому будинку по [ADDRESS] . Після десяти років проживання у фактичному шлюбі, вони офіційно зареєстрували шлюб. Зазначає, що зі своїм чоловіком проживала в належному йому житловому будинку і разом використовували його частину, яка складалася з спальні та кухні. В цю частину був окремий вхід з веранди. Також вони користувались надвірними будівлями, у тому числі, літньою кухнею, сараями. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі, у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1500 га для його обслуговування. Ще за життя [PERSON] зробив заповіт на користь своїх дітей. Після смерті батька його син [PERSON] прийняв спадщину, а син [PERSON] відмовився від спадщини на користь [PERSON], онука [PERSON] відмовилась від спадщини, оскільки у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Позивачка вказує, що вона, як вдова, також являється спадкоємцем після смерті свого чоловіка, оскільки має право на обов`язкову частку у спадщині. У встановлений законом строк вона прийняла спадщину шляхом звернення до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, відповідач вважає, що їй після смерті чоловіка нічого не належить і вона не має права проживати в будинку, так як батько заповів житловий будинок своїм дітям. На наступний день після поховання чоловіка відповідач змінив замки на дверях до частини будинку, де вона проживала та в літній кухні, в зв`язку з чим позивачка змушена була жити в сараї, а потім, в лютому 2018 року відповідач від`єднав електропровід від сараю, де вона проживала, в зв`язку з чим вона була вимушена шукати житло для проживання. Вказує, що не може оформити спадкові права після смерті чоловіка, оскільки відповідач чинить перепони в отриманні свідоцтва на право власності на будинок, так як правовстановлюючі документи на будинок і земельну ділянку знаходяться у нього, а він не надає їх нотаріусу. З наведених підстав та посилаючись на положення статті 1241 Цивільного кодексу України, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/6 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] та на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,1500 га для його обслуговування, виділити їй в натурі 1/6 частку із житлового будинку, припинити право спільної часткової власності на виділене майно, а також визначити порядок користування спільною земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток у праві власності. Ухвалою суду від 21 травня 2019 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено підготовче засідання (а.с. 13-14). Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження по справі (а.с. 53-54). 22 жовтня 2019 року суду надано висновок експерта № 19/444 від 15 жовтня 2019 року (а.с. 74-134). Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року відновлено провадження у справі (а.с. 135). Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 147-148). Представник позивачки - адвокат Охлопков О. І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи просив вирішити питання щодо виділу частки зі спірного житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до другого варіанту, визначеному висновком експерта, оскільки саме такий варіант поділу будинку найкращим чином відображає порядок користування його приміщеннями та надвірними будівлями подружжям [PERSON], що склався до смерті спадкодавця. Відповідач [PERSON] висловив заперечення проти заявлених позивачкою вимог. Представник відповідача вважав заявлений позивачкою позов передчасним, на його думку вона не позбавлена можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку. При цьому, відповідач підтвердив наявність у нього оригіналів документів на спірне нерухоме майно, проте зазначив, що через відсутність коштів найближчим часом не має змоги займатися оформленням спадкових прав після смерті батька. В добровільному порядку відмовився надати вказані документи нотаріусу для реалізації [PERSON] права на спадщину. Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями частин 1 та 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який являвся чоловіком позивачки та батьком відповідача, про що свідчать копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 жовтня 2017 року, про шлюб серії [NUMBER] від 09 липня 2016 року та про народження серії [NUMBER] від 23 листопада 2009 року (а.с. 4, 34 зворотна сторона). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,1500 га для його обслуговування, про що свідчать копії свідоцтва право особистої власності на житловий будинок 28 січня 1985 року, виданого на підставі Лазурненської селищної ради № 6/1 від 23 січня 1985 року та державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯК № 315489 від 09 липня 2012 року (а.с. 7-9). Відповідно до частини 1 статті 1222 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у пункті 19 роз`яснив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно статті 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Відповідно до частини 3 статті 152 ЗК України, одним із шляхів захисту прав громадян на землю є визнання прав. Із спадкової справи № 254/2017, вбачається, що за час життя [PERSON] розпорядився належним йому майном: 10 серпня 2004 року залишив заповіт на ім`я: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яким заповів все належне йому майно, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Так, після смерті [PERSON] станом на 12 червня 2019 року до Скадовської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися син спадкодавця [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] . Син спадкодавця [PERSON] відмовився від спадщини на користь [PERSON] (а.с. 32-48). Позивачка [PERSON] , як непрацездатна вдова, має право на обов`язкову частку після смерті чоловіка [PERSON] . При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині, суд виходить із норми статті 1241 ЦК України, яка регламентує, що непрацездатна вдова, успадковує незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Отже частка позивачки у спадщині становить 1/6. Як вбачається зі змісту листа від 03 червня 2019 року, державний нотаріус повідомив [PERSON] про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, для вирішення зазначеного питання запропонував звернутися до суду (145). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог та при вирішенні даного спору вважає правильним обрати другий варіант наданий у висновку експерта для виділу в натурі частки із житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки як встановлено під час розгляду справи вказаний варіант найбільшим чином відображає фактичне користування позивачкою частини житлового будинку до виникнення права на спадщину, з чим також погодився відповідач. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо передчасності заявленого позивачкою позову, оскільки із поведінки відповідача, яка полягає в ненаданні нотаріусу документів на спірне спадкове майно, вбачається, що останній чинить перешкоди позивачці як спадкоємиці, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, в реалізації нею спадкових прав. Необґрунтованими також є доводи представника відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовної заяви вимоги якої не містять вказівку на визнання права на спірне нерухоме майно в порядку спадкування, оскільки позов заявлений на підставі положень статті 1241 ЦК України, яка передбачає право особи за визначених умов на обов`язкову частку у спадщині. Згідно з частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та на проведення експертизи. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частинами 1, 3 та 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин 5 та 6 вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, які, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часу витраченого ним в судових засіданнях, суд визначає в сумі 3000 грн., а також витрати пов`язані з проведенням експертизи в сумі 6000 грн., розмір яких підтверджується квитанціями № 16/5 від 05 травня 2019 року, № 19/435 від 27 серпня 2019 року та описом робіт виконаних адвокатом (а.с. 153-155).

Outcome: approved