Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме - квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачка є наймачем житлової квартири [ADDRESS] , на підставі типового договору найму, укладеному між нею та КП «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне управління м. Мелітополя» та типового договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01.01.2004, укладеного між нею та КП «Житломасив». Разом з нею в квартирі зареєстровано місце проживання їх сина - [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2011 року відповідач не проживає у вищевказаній квартирі. На теперішній час його місце знаходження їй не відомо, його особистих речей у приміщенні не має, в утриманні житла участі не приймає, комунальні платежі не сплачує. На сьогоднішній день наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі позбавляє позивачку, як наймача житла, можливості здійснювати право користування ним, вона вимушена здійснювати оплату комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, тому звернулась з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 26.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи, призначено судовий розгляд. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивачки до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, у випадку неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання і була повернута підприємством поштового зв`язку з поміткою «адресат відсутній». На підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає відповідача належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання позивачки про слухання справи за її відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до копії типового договору найму житла в будинку державного і комунального житлового фонду від 24 жовтня 2001 року, укладеного між начальником ПРЕУ-1 та [PERSON] , [PERSON] , як наймачу та членам її сім`ї, надано в користування житло, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м та житловою площею 28,4 кв.м/а.с.8-9/. Як вбачається з копії типового договору найму житла в будинку державного і комунального житлового фонду від 01 січня 2004 року, [PERSON] , на підставі ордеру № 13948 від 25 лютого 1992 року, як наймачу та членам її сім`ї у кількості 3 осіб надано в користування квартиру за адресою [ADDRESS] /а.с.10-11/. Відповідно до копії додаткової угоди до договору від 01.01.2015 року № 13590, між КП «Житломасив» та [PERSON] , як наймачем квартири по [ADDRESS] , укладено угоду на оплату послуг за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій/а.с.13/. Як вбачається з довідки ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» від 27.98.2021, особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] відкрито на [PERSON] /а.с.12/. Згідно довідки від 24.09.2021, виданої уповноваженою особою по будинку по [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований, однак не проживає у спірній квартирі з жовтня 2011, підпис уповноваженої особи підтверджено директором ТОВ «ПБК «АКВІ БУД» Байрактар Ю.Д /а.с.7/. Як вбачається з копії паспорта на ім`я [PERSON] , з 30 січня 1996 року позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/. Відповідно до копії свідоцтва про народження виданого Мелітопольським міським відділом ЗАЦС серії [NUMBER] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] /а.с.14/. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За правилом ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). За правилом ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України. В силу вимог ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач як член сім`ї наймача не мешкає у квартирі [ADDRESS] без поважних причин, понад десять років, тому суд вважає, що така свідома поведінка відповідача, свідчить про втрату ним інтересу до такого жилого приміщення, інше не встановлено домовленістю між ними, тому на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved