Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, де в обґрунтування своїх вимог вказує, що ій на праві власності відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 15.04.2004 року належить житловий будинок [ADDRESS], який подарувала позивачці її мати. Відповідач [PERSON] - її племінник, син її брата. Раніше він зі своїм батьком проживав в цьому будинку і у зв'язку з досягненням 16-річного віку і отриманням паспорта зареєстрував своє місце проживання в ньому 22.02.2002 року. Батько його помер років 10 тому. В 2006 році [PERSON] залишив цей будинок і з того часу в ньому не проживав жодного дня. У нього була своя сім'я, проживав в цивільних шлюбах з жінками. На цей час проживає в квартирі своєї матері на [ADDRESS], так як його матір померла в 2012 році. Оформляв він спадщину після смерті матері чи ні, їй невідомо. Позивачка неодноразово нагадувала йому про необхідність знятися з реєстрації місця проживання в її будинку, але він відмовляється, заявляв , що йому ніде зареєструвати своє нове місце проживання. Відповідач оформляв кредити в банку, але, мабуть, їх не погашав, тому позивачці неодноразово телефонували з банку, погрожуючи продати її будинок за борги, хоча вона ніякого відношення до кредитів відповідача не мала. Це все їй набридло. Окрім того, реєстрація місця проживання [PERSON] в її будинку є перешкодою для розпоряджання своєю власністю, що і змушує позивачку звертатись в суд до відповідача з цим позовом. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку ), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати , дарувати , заповідати , здавати в оренду , обмінювати , закладати , укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власнии розсуд. Так як реєстрація місця проживання [PERSON] в будинку, якій належить позивачці , є перешкодою для неї в розпоряджанні своїм будинком, ця перешкода повинна бути усунена шляхом визнання його таким, що втратив право користування належним їй будинком. Рішення суду про це позивачці необхідно для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання в її будинку. Факт непроживання в її будинку відповідача на протязі вказаного часу підтвердять свідки, цього не буде заперечувати і відповідач. Позивачка просить суд визнати [PERSON] [INFO], уродженця міста Свердловська, Луганської області. таким, що втратив право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS], як не проживаючого в ньому більше 7 років підряд без поважної причини, також стягнути з нього на її користь судові витрати по сплаті судового збору. Позивачка в судове засідання не з,явилася, але надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглянути справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з,явився, але надав суду письмову заяву, в якій зазначив позов визнає в повному обсязі, так як він вже 7 років не мешкає у будинку позивачки, особистих його речей в будинку позивачки немає, також просить розглянути справу у його відсутності. Суд дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав : У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із договору дарування житлового будинку від 15.042004 року, посвідченого приватним нотаріусом Свердловського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.5) убачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] З по будинкової книги для прописки громадян (а.с.10-11) витікає, що у будинку [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], [INFO], уродженець м. Свердловську Луганської області У судовому засіданні було встановлено, що відповідач не проживає у [ADDRESS] з 2006 року, його особистих речей у будинку немає, з реєстрації за даною адресою він не знятий , у зв,язку з чим суд вважає порушує права власника, [PERSON] на користування і розпорядження своїм майном, тобто належним їй на праві власності будинком, так як статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням права володіння. Так як позивачка повинна сплачувати за відповідача додаткові комунальні послуги, то суд вважає, що це порушує її право на користування і розпорядження будинком на власний розсуд і тому суд вважає, що засобом захисту права власності позивача є визнання відповідача [PERSON], уродженця м. Свердловську, Луганської області таким, що втратив право користування житловим приміщенням: [ADDRESS] У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідача на користь позивачки , сплачений нею судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Outcome: approved