Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання договору дійсним та визнання права власності. В обґрунтування свої позовних вимог зазначила, що 23 серпня 1991 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку. Даний договір посвідчений секретарем виконавчого комітету Лисогірської сільської ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області та зареєстровано в реєстрі за № 204. Відповідно до умов договору, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд.13, літ. А., загальна площа 43,7 кв.м. Грошові кошти у розмірі 5000,00 крб. за цей будинок сплачені Позивачем повністю, про що зазначено у пункті 2 спірного Договору. Позивач фактично прийняла майно у володіння та з того часу проживає у вказаному будинку, отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗП №000007-5882, що підтверджується Рішенням Лисогірської сільської ради №10/48 від 06.06.1991 року та відповідною довідкою. Однак, зареєструвати право власності на вказаний житловий будинок у Державного реєстратора на теперішній час позивачка не має можливості, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду із даним позовом. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якому позов та викладене у ньому також підтримали, просили його задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Запорізького району Запорізької області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив зазначену справу розглянути за відсутності представника відповідача, проти задоволення позову не заперечував. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін у справі, на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши всі докази по справі, вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню за наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 1991 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд.13, літ. А., загальна площа 43,7 кв. м. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталася до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з метою державної реєстрації права власності на житловий будинок. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 08.08.2017 року №36522449, позивачці було відмовлено у державній реєстрації права власності. Підставою для відмови стала відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 1991 року. У звязку з тим, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року, суд керується Цивільним Кодексом УРСР (1963 року). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до пп. 2 п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19.01.1976 (із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністра юстиції Української РСР № 4/5 від 11.03.1980, № 35/5 від 31.10.1985), яка діяла на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих посвідчують угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. Пунктом 2 вищевказаної Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету, відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій. Таким чином, договір купівлі-продажу від 23 серпня 1991 року було посвідчено у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент його укладення, відбулося фактичне виконання сторонами умов договору, зокрема передача майна позивачці, а друга сторона отримала грошові кошти в сумі 5000,00 крб. За таких обставин, спірний договір є дійсним, що свідчить про правомірність виникнення у позивачки права власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд.13, літ. А, загальна площа 43,7 кв.м. Згідно довідки про місце фактичного проживання особи № 00-925/15-14 від 06.11.2013; Витягу із домової книги на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд. 13; копії технічного паспорту від 08.11.2017 (інвент. справа №17.112/Р) на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд. 13, з яких вбачається, що [PERSON], з моменту придбання житлового будинку фактично проживає у вказаному будинку. Також, на запит суду відповідачем було надано довідку про те, що на даний час в житловому будинку, розташованому за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд. 13 ніхто не зареєстрований, тобто інтереси інших осіб порушені не будуть. Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі продажу від 23 серпня 1991 року було посвідчено у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент його укладення, відбулася передача майна Позивачу, а друга сторона отримала грошові кошти в сумі 5000,00 крб. Отже, договір купівлі продажу є дійсним, а тому додатково ставити питання щодо визнання його дійсним не потрібно. Задовольняючи даний позов, суд також виходить з того, що в силу ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, а задоволення даного позову, крім відповідності вищенаведеним нормам діючого цивільного законодавства, поряд з цим узгоджується з його загальними засадами, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України), враховуючи надані суду докази, суд дійшов до висновку, щодо обґрунтованості вимог позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, буд. 13, літ. А, загальна площа 43,7 кв.м.

Outcome: partial