Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги і підтримали їх в повному обсязі. Представник позивачки пояснив суду, що сторони по справі в період з 15.06.2002 року по 16.06.2015 року перебували в шлюбних відносинах. 26 червня 2015 року рішенням Таращанського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. 23 квітня 2007 року відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, за нотаріально посвідченої згоди позивачки, придбав нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 96,90 м2, що розташований в [ADDRESS], а також земельну ділянку за даною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, житловий будинокз господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка та її представник просять суд: поділити в рівних частинах між позивачкою та відповідачемвсе нерухоме майно - домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON]право власності на 1\\2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] - літера А, з господарськими будівлями та спорудами: сарай - літера Б, погріб - літера П/Д, огорожа - номер 1, земельної ділянки за даною адресою; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на житловий будинокза адресою: [ADDRESS], з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку за даною адресою; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати за надання правової допомоги та оплати судового збору в розмірі 3562,00 грн. Відповідач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами визнав в повному обсязі. В решті позов не визнав. Пояснив суду, що з 15.06.2002 року по 16.06.2015 року він та позивачка по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. 26 червня 2015 року рішенням Таращанського районного суду Київської області шлюб між ним та позивачкою розірваний. 23 квітня 2007 року він, під час перебування у шлюбі, придбав нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, вартістю 77558 грн, що розташований в [ADDRESS]. Не заперечує, що вказаний будинок, відповідно до положень ст. 60 Сімейного Кодексу України, є спільною сумісною власністю подружжя і у разі поділу ділиться в рівних частинах між подружжям. Документів на земельну ділянку у них немає, державний акт на земельну ділянку біля житлового будинку не виготовлявся. Отже, будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS], належить їм з позивачкою на праві спільної сумісної власності подружжя і.підлягає поділу між ним та позивачкою в рівних частинах по 1\\2 Також вважає, що розмір судових витрат на оплату послуг адвоката є явно завищеним та не відповідає наданим послугам. Судові витрати погоджується сплатити порівно. Суд встановив, що сторони по справі з 15.06.2002 року по 16.06.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. За період перебування у шлюбі відповідачем було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], 1988 року побудови, загальною вартістю 77558 грн, що вбачається з договору купівлі-продажу укладеного 23.04.2007 року та посвідченого Таращанською районною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1204. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Сторони по справі не заперечують проти визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який придбав [PERSON] під час шлюбу, їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Суд вважає за необхідне визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], 1988 року побудови, загальною вартістю 77558 грн,спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони по справі дійшли згоди щодо розміру часток, а саме 1\\2 частини кожному, які будуть належати їм, при поділі спільної сумісної власності подружжя - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS]. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд дійшов до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS], 1988 року побудови, загальною вартістю 77558 грн, який є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає поділу в рівних частинах по 1\\2 частині кожному. В зв'язку з цим право спільної сумісної власності на дане нерухоме майно припиняється. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). З договору купівлі-продажу, укладеного 23.04.2007 року та посвідченого Таращанською районною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1204, вбачається, що предметом договору є лише житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Земельна ділянка не була предметом договору. Державний акт на неї не виготовлявся сторонами по справі, а тому не визначено її розмір та не присвоєно кадастровий номер земельної ділянки. Сторони не надали суду документів на підтвердження права власності чи права користування на земельну ділянку. В зв'язку з чим суд не вправі визнати земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя та поділити її між сторонами по справі. А тому в цій частині позов не підлягає до задоволення. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 11.01.2012 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Щодо розміру витрат на правову допомогу то суд вважає, що вони не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки в повному розмірі тобто 3000 (три тисячі) гривень, оскільки їх розмір є необґрунтованим: позовна заява складається з двох аркушів, що в основній частині містять вимоги закону, документи долучені до матеріалів справи надані самою позивачкою, крім витягу з реєстру, що також не зайняло значного часу та не відповідає вимогам ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 11.01.2012 року. Крім того, особа якій вони були сплачені, [PERSON], участі у справі не брав, хоча в квитанції зазначено, що позивачкою сплачено 3000 грн на його ім'я за консультацію, складання документів, представництво у цивільній справі про поділ спільно набутого майна в Таращанському районному суді Київської області. Проте, з відповідача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 387,79 грн пропорційно до задоволених вимог. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Указані обставини встановлено з пояснень позивачки та її представника, відповідача, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні.

Outcome: partial