Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що вона являється власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач по справі значиться зареєстрованим у її будинку, однак фактично не проживає у ньому з 1998 року, так як виїхав на постійне місце проживання в с. Попасне, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Така реєстрація відповідача перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися своїм майном. Крім того, він втратив будь які зв`язки з господарством. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей у будинку немає і взагалі даним житлом він не цікавиться. Таким чином, з посиланням на відповідні правові норми, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не з`явилася, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі відсутності відповідача не заперечує щодо винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, а тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку ВСМ № 252406 від 01.09.2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8231214 від 02.09.2005 року. Рішенням №29/5 від 29.04.2014 року про присвоєння та затвердження адреси розташування об`єктів нерухомого майна вирішено внести уточнення в погосподарську книгу та затвердити правильну нумерацію житлового будинку громадянки [PERSON] - [ADDRESS]. Згідно даних Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28.07.2021 у будинку [PERSON] зареєстровані: чоловік [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , родич [PERSON] , [INFO] , однак останній по місцю реєстрації не проживає з 1998 року по даний час. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності позивачці - [PERSON] . Також, встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному будинку. Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, не проживає у вказаному будинку більше року без поважних причин, його право на користування майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Саме такий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що згідно наданих суду документів відповідач [PERSON] не проживає в житловому будинку позивача з 1998 року, не вчиняє жодних дій, спрямованих на утримання будинковолодіння, однак зареєстрований у ньому, а позивач згідно ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, суду не надано жодного доказу того, що відповідач відсутній та не проживає у будинку з поважних причин. Позивач не зазначає, про наявність будь-якої домовленості між ними чи укладеної угоди щодо користування будинком. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved