Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним ордер №018668 серії Б від 26.12.2013 року на жиле приміщення, яке складається з однієї кімнати, площею 18,50 кв. м, в комунальній квартирі за адресою:[ADDRESS], виданий Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім'я [PERSON], та зобов'язати Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» укласти з позивачкою договір найму кімнати [ADDRESS] на умовах, викладених у Договорі №29/9 найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], укладеного між нею та Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» 13.02.2009 року. В позові посилалась на те, що їй було надано в оренду кімнату [ADDRESS] відповідно до укладеного між сторонами договору найму житлового приміщення, термін якого сплив 31.12.2011 року. 25.11.2011 року, враховуючи норми договору та чинного законодавства, позивачка подала відповідну заяву до відповідача Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації про продовження терміну дії договору найму (оренди) житла, яким жодних дій не було вчинено та не надано письмової відповіді. Відтак, починаючи з 01.01.2012 року, позивачка залишилась проживати у спірному приміщенні, здійснюючи його оплату, відповідно до умов договору, який було, на її думку, таким чином продовжено на 36 місяців, тобто до 31.12.2014 року, у відповідності до ст. 822 ЦК України, в якій прямо вказано, що у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Також із норм ст. 777 ЦК України випливає, що наявність у орендаря передбаченого переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов'язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов'язкового укладення відповідного договору оренди згідно із законом за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах. Вважала, що твердження відповідачів про те, що ними було прийнято рішення про відмову про продовження договору оренди, є хибним та неправомірним, оскільки нормами договору, який відповідно до зазначеної норми ЦК був продовжений з 01.01.2012 року, не передбачено так форму розірвання договору, а всі подальші приписи та повідомлення про звільнення займаного приміщення не виконувалися, оскільки у відповідності до Конституції України (ст. 60) ніхто не зобов'язаний виконувати злочинні накази чи розпорядження. Стверджувала, що таким чином спірне приміщення не було вільним, а, відтак, видаючи ордер [PERSON], відповідач Соломянська районна в м. Києві державна адміністрація перевищила свої повноваження, порушивши Конституцію та Закони України, зокрема, ст. 58 ЖК України, в якій чітко сказано, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Крім того, видавши [PERSON] ордер на житлове приміщення, Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація не врахувала те, що позивачка має бути забезпечена житлом першочергово згідно із висновком ЛКК 40, про що цьому відповідачу було достеменно відомо. Тому вважала, що її порушені права мають бути поновлені шляхом визнання ордера недійсним та зобов'язанням укласти новий договір найму цього приміщення. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили їх задовольнити, посилаючись на те, що, надаючи в тимчасове платне користування спірне приміщення, відповідач Соломянська районна в м. Києві державна адміністрація поліпшила житлові умови позивачки, яка має право на першочергове забезпечення житлом. А намагання позбавити її цього приміщення прямо порушує її конституційні права та вказує на не виконання відповідачами своїх прямих обов'язків, оскільки таким чином не тільки порушуються чинне законодавство, а й звужуються гарантовані законодавством її права. Також просили вжити всі необхідні заходи судового захисту охоронюваних законом прав, свобод та інтересів позивачки, в т.ч. шляхом виходу судом за межі заявлених вимог, вважаючи, що відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК з метою судового захисту прав, свобод та інтересів позивача суд має право вийти за межі заявлених вимог та визнати дії відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання ордеру [PERSON] протиправними та визнати владно-розпорядчий акт (розпорядження відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації), на підставі якого видано ордер, незаконним, протиправним, таким, що не відповідає нормам Конституції та Законам України, та скасувати його. Представник відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладений припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Проте, відповідно до ЦК України житло як об'єкт нерухомості виокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, речові права щодо яких виникають з підстав, визначених § 4 глави 58 «Найм (оренда)» цього Кодексу. Разом з тим, при укладанні договору найму спірного приміщення сторонами були погоджені істотні умови договору, в тому числі умови продовження терміну договору та його припинення. Так, відповідно до п. 10.2 договору, оскільки позивачці було відмовлено у продовженні договору, договір найму припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. Таким чином, ствердження позивачки про те, що договір вважаться продовженим не відповідає дійсності, зокрема, у наймодавця були заперечення щодо користування спірним майном, що підтверджується попередженнями державної про закінчення строку дії договору та звільнення займаної житлової площі. Крім того, відмовляючи в продовження договору найму, Соломянська районна в м. Києві не мала наміру в подальшому передавати в найм спірне житлове приміщена, тому посилання позивачки на наявність переважного права безпідставне. Також твердження позивачки, що вона має бути забезпечена житлом позачергово згідно із висновком ЛКК 40 не відповідає дійсності, оскільки відповідно до медичного висновку її мати - [PERSON] потребує окремої кімнати і саме вона перебуває на квартирному обліку, а не позивачка, яка перебуває в складі сім'ї останньої. Представник відповідача Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації підтримав вище викладені заперечення проти позову представника відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. Представник відповідача [PERSON] також просив відмовити в позовних вимогах в повному обсязі, пославшись на те, що позивачка ніколи не проживала в спірній кімнаті та не була реєстрована в спірній кімнаті, перебуваючи на квартирному обліку за іншою адресою. А фактична реєстрація за іншою адресою та незаконна здача спірної кімнати в оренду третім особам підтверджує відсутність у позивачки потреби в спірній кімнаті. Так, зазначав, що 19.09.2014 року було подано адвокатський запит № 158 до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві з проханням здійснити перевірку підстав проживання за адресою: [ADDRESS]. Згідно з даними складеного 24.09.2014 року комісією акту за участю дільничного інспектора міліції Козленко С.М. позивачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS], фактично не проживала, про що в бесіді стверджували мешканці сусідніх кімнат по квартирі [ADDRESS], які вказали, що позивачку ніхто з них не знає і вона в спірній кімнаті не проживає, що підтверджено довідкою, рапортом та висновком від 29.09.2014 року. При цьому лише мешканка спірної кімнати [PERSON], яка зареєстрована в м. Сєверодонецьку та з вересня 2014 року з чоловіком та дитиною проживає з дозволу позивачки в спірній кімнаті, заявила, що [PERSON] з чоловіком та донькою проживає разом з ними в спірній кімнаті. Однак під час огляду 23.12.2013 року кімнати спірна кімната, на переселення в яку відповідач [PERSON] за оглядною від 19.12.2013 року дав згоду, була вільною, а позивачка не заперечувала згодом передати ключі від кімнати, але так цього і не зробила, хоча він є зареєстрованим в спірній кімнаті з 28.12.2013 року та з лютого 2014 року оплачує комунальні послуги. Від третьої особи Органу опіки та піклування Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист з проханням розглядати справу у відсутності їх представника, оскільки відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист прав та інтересів своїх дітей та діють як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 31, 43 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов і у зв'язку з цим перебувають на квартирному обліку, мають право на одержання у користування житлового приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду згідно з чергою цього обліку та в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР ), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Відповідно до п. 1 ч. ст. 34 ЖК УРСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановленому Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Нормою ст. 45 ЖК України визначений вичерпний перелік категорії громадян, які мають право на першочергове отримання житла. Відповідно до ст. 47 ЖК УРСР норма житлової площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищі, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (ст. 59 ЖК України) Судом встановлено, що 11.05.2012 року позивачка змінила прізвище зі «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] від 11.05.2012 року. Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.12.2007 року № 2352 [PERSON], мати позивачки, була зарахована на квартирний облік сім`єю з 3 осіб, в тому числі з позивачкою та її донькою [PERSON], [INFO], в першочерговому порядку забезпечення житлом на підставі висновку ЛКК 40 щодо потреби [PERSON] в окремій кімнаті. Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.04.2010 року № 282 в облікову справу були внесені зміни та включений до облікової справи онук [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим на квартирному обліку перебуває родина з 4-х осіб. Пунктом 2.23. Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації №87 від 28.01.2008 року «Про надання громадянам житлової площі у будинках №18/20, [ADDRESS]» було зобов'язано Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва укласти терміном до 31.12.2008 року договір найму з працівником Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації - позивачкою [PERSON] на родину з 2-х осіб (вона, донька [PERSON]) на кімнату [ADDRESS]; Відділу ГІРФО Солом'янського РУГУМВС України у м. Києві провести відповідну реєстрацію. На підставі вищевказаного розпорядження між [PERSON] та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва 01.02.2008 року був укладений Договір №3 (найму) оренди житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], для тимчасового проживання сім'ї з 2-х осіб терміном на 12 місяців - з 01.01.2008 до 31.12.2008 року. 01.02.2008 року між [PERSON] та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва було складено та підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого орендодавець прийняв, а орендар передав приміщення за адресою: [ADDRESS]. Згідно з розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації № 141 від 01.02.2008 року «Про затвердження статуту Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної у м. Києві ради» та № 2492 від 29.12.2007 року «Про проведення інвентаризації майна Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва» балансоутримувачем приміщення за адресою [ADDRESS], з 01.04.2008 року є Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної у м. Києві ради». Пунктом 1.7. Розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації №2142 від 17.12.2008 року «Про продовження терміну дії договорів найму (оренди) на кімнати у будинках комунальної власності №18/20 та [ADDRESS]» було зобов'язано Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної у м. Києві ради продовжити термін дії договору найму (оренди) [PERSON], з сім'єю у складі трьох осіб (вона, чоловік - [PERSON], дочка - [PERSON]) на вказане приміщення терміном до 31.12.2011року; Відділу ГІРФО Солом'янського РУГУМВС України у м. Києві провести відповідну реєстрацію. На підставі вказаного розпорядження між [PERSON] та Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної у м. Києві ради 13.02.2009 року був укладений Договір №29/9 найму житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], терміном на 36 місяців - з 31.12.2008 до 31.12.2011 року. 13.02.2009 року між [PERSON] та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва було складено та підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого орендодавець прийняв, а орендар передав приміщення за адресою: [ADDRESS]. Згодом, з метою перевірки стану використання житлової площі у будинку в листопаді 2011 року працівниками КП «Індустріальне» було обстежено спірну кімнату за адресою: [ADDRESS], та виявлено проживання в ній сторонньої особи, а саме [PERSON] з дружиною, про що був складений акт. В даній кімнаті був зареєстрований чоловік позивачки - [PERSON], але той проживав за місцем реєстрації позивачки по [ADDRESS]. В подальшому, оскільки [PERSON] в спірній кімнаті не проживала, що було підтверджено актами від 23.10.2012 року, 16.05.2013 року, не була зареєстрована та використовувала її не за призначенням, на засіданні комісії з питань надання жилої площі (ліжко - місць) у гуртожитках, переданих до сфери управління Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації, їй було відмовлено в продовженні договору найму (протокол №1 від 15.03.2012 року, протокол № 2 від 30.10.2012 року, протокол №3 від 13.12.2012 року). Також слід зазначити, що законодавством встановлюються певні особливості найму житла залежно від виду житлового фонду. Однією з основних особливостей договору найму житлового приміщення в будинках державного, комунального, громадського житлових фондів є те, що законодавством встановлено спеціальні умови і порядок надання житлового приміщення в користування. При цьому норми ЦК містять положення, які регулюють договір найму жилих приміщень, що не є об'єктом права державної або комунальної власності. Однак можуть застосовуватись окремі приписи, установлені ЖК до договорів найму житла, які регулюються в межах гл. 59 ЦК. Зокрема, договір найму житла, що належить до державного або комунального чи громадського житлового фонду, укладається на основі Правил користування приміщеннями житлових будинків, якими регламентуються права та обов'язки сторін. Так,житлове приміщення може бути надано лише громадянам, які потребують поліпшення житлових умов згідно з існуючим порядком отримання житла та прийняття такого громадянина на квартирний облік для забезпечення його благоустроєним житловим приміщенням, критерії якого визначені законодавством. Відповідно до Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, предметом якого може бути окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Так, при укладанні договору найму спірного приміщення сторонами, виходячи із загальних правил свободи договору, були погоджені істотні умови договору, в тому числі строк договору, умови продовження терміну договору та порядок його розірвання (припинення), які сторонами не оспорювались. Згідно з умовами п. 10.2 договору найму від 13.02.2009 року позивачці не було продовжено договір, який припинився внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. Таким чином, твердження позивачки про те, що договір вважаться продовженим не відповідає дійсності, крім того, у наймодавця були заперечення щодо користування спірним майном, що підтверджується попередженнями про закінчення строку дії договору та звільнення займаної житлової площі. Також, відмовляючи в продовження договору найму, Соломянська районна в м. Києві державна адміністрація не мала наміру в подальшому передавати та не передавала в найм спірне житлове приміщена іншим особам. Тому посилання позивачки на наявність у неї відповідно до ст.ст. 777, 822 ЦК України переважного права на укладення договору найму житла на новий строк та зобов'язання відповідача Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації укласти з нею новий договір найму цього приміщення, є безпідставним, оскільки ці норми не поширюються на дані правовідносини. Більш того, такі обґрунтування позивачки щодо автоматичної, на її думку, пролонгації умов первісного договору найму та про переважне, також на її думку, право на укладення нового договору найму є взаємовиключними та суперечать один одному. Крім того, одним з обов'язків наймача є використання житла за призначенням, а також можливість вселення тимчасових мешканців лише за згодою наймодавця, а укладення договору піднайму житлового приміщення зі сторонніми особами - з дозволу наймодавця. Між тим, було встановлено передання позивачкою у фактичне користування житлової площі спірної кімнати стороннім особам, яке позивачкою та її представником виправдовувалось такими поважними, на їх думку, причинами, як спочатку необхідність позивачки за станом здоров'я проживати разом зі своєю матір'ю, а також в подальшому наданням допомоги сім'ї переселенців з зони АТО шляхом спільного проживання в спірній кімнаті, тобто проживання разом двох окремих сімей в одній кімнаті з одним ліжко-місцем. Однак суд критично ставиться до таких доводів, якими сторона позивача намагається перекрутити та спотворити об'єктивні обставини, та не приймає їх до уваги, оскільки поважність причин не проживання не має правового значення в даному спорі. Щодо доводів позивачки про оплату нею спірної кімнати, то позивачкою надані квитанції за вересень та жовтень 2014 року, тобто після подання позову до суду, що розцінюється як штучне створення доказів, які, втім, юридичного значення для даного спору також не мають, оскільки не свідчать про правомірність набуття позивачкою права користування цим житлом. Також не може бути визнаний належним та допустимим доказом наданий позивачкою акт від 14.12.2014 року про проживання, нібито, позивачки разом з чоловіком та дітьми з 2008 року по теперішній час в спірній кімнаті, складений сусідами, які проживають не в квартирі [ADDRESS], а в інших. Крім того, сама позивачка не заперечувала свого не проживання в цій кімнаті тривалий час протягом 2011-2012 років за станом здоров'я і необхідністю отримання допомоги та проживання там сторонніх осіб. Таким чином, 06.12.2013 року до відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від КП «Дирекція» надійшло повідомлення про звільнення кімнати [ADDRESS]. Розпорядженням Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.12.2013 року № 840 вищевказану кімнату було надано [PERSON], який був зарахований складом сім'ї 1 особа на квартирний облік Розпорядженням Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.07.2011 року № 458, без зняття з квартирного обліку до підходу черги квартирного обліку як тимчасове поліпшення житлових умов. На вказане вище жиле приміщення [PERSON] був виданий ордер №018668 серії Б від 26.12.2013 року. Щодо визнання ордера недійсним у зв'язку із правом забезпечення позивачки житлом першочергово та видачі їй ордеру на спірне жиле приміщення, то громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 11.12.1984 року № 470, регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання. Жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Постановою Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 року № 582 «Про порядок застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш як 9 кв. м жилої площі. Виходячи з даних статистичної звітності, рівень середньої забезпеченості громадян у м. Києві жилою площею визначений 9,0 кв. м на одну особу. Відповідно до ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. У разі незгоди з прийнятим рішенням особа, яка вважає, що цим рішенням порушено її право на отримання зазначеного жилого приміщення, може оскаржити це рішення до суду в порядку ст. 191 ЖК України. Як вбачається з матеріалів справи, на квартирний облік сім`єю з 3 осіб, в тому числі з позивачкою, була зарахована [PERSON] - мати позивачки, яка відповідно до медичного висновку має бути забезпечена житлом позачергово як така, що потребує окремої кімнати. А позивачка лише входить до складу сім'ї останньої та самостійно на квартирний облік не була зарахована і окремо першочергово забезпеченню житлом не підлягала. За таких обставин її право на отримання саме зазначеного жилого приміщення порушено не було, оскільки претендувати на його зайняття правових підстав не мала, оскільки самостійного права на поліпшення житлових умов з передбачених законодавством підстав у неї не виникло, а [PERSON] не погоджувалась на забезпечення її складом сім'ї 4 особи, в складі якої позивачка зарахована на квартирний облік, саме цією жилою площею, яка нижче за рівень забезпеченості і не відповідає вимогам поліпшення житлових умов. Таким чином, вирішення питання щодо надання житлового приміщення та видачі на нього ордеру [PERSON] знаходилося в компетенції відповідача Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, при вирішенні якого позивачка не мала пріоритетного право отримати це приміщення житлове ні в порядку підходу черги за установленою законом процедурою, ні в порядку тимчасового поліпшення житлових умов, умови якого законодавчо не врегульовано та вирішується на розсуд власника житлового фонду. Разом з тим, визнання ордера недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайнято правомірно, тобто видане на жиле приміщення, на яке мають право інші особи. Отже, Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією видачею ордера №018668 серії Б від 28.12.2013 року на ім'я [PERSON] не були порушені права та законні інтереси позивачки на спірне житлове приміщення. Крім того, визнання ордеру недійсним може бути лише наслідком скасування розпорядження, на підставі якого він був виданий. Щодо виходу судом за межі заявлених вимог та скасування розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації, на підставі якого видано ордер, як такого, що не відповідає нормам Конституції та Законам України, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, лише заінтересована особа може на власний розсуд розпоряджатись своїми права щодо предмета спору, розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, а також засобами їх захисту, які активно впливають на виникнення, рух і закінчення цивільного процесу з метою захисту їх прав і охоронюваних законом інтересів. Вийти за межі позову суду з власної ініціативи ЦПК 2004 року не надає права та не дозволяє, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при розгляді та вирішенні спору (ст.2 ЦПК). Так, зазначення в позові на відповідача, предмет позову (матеріально-правова вимога до відповідача) та підставу позову (обставини, якими обґрунтовується вимога) визначається саме позивачем та є межами судового розгляду, що впливає на весь хід цивільного процесу. Дійсно, право на судовий захист припускає наявність конкретних гарантій, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечити ефективне поновлення у правах за допомогою правосуддя, що відповідає вимогам справедливості. Однак, такі гарантії не мають суперечити принципам та положенням, закріпленим в ст.ст.5,10 ЦПК України, про здійснення судочинства на основі змагальності та рівноправності сторін. Також згідно з роз'ясненнями постанови Пленум Верховного Суду України 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ст. 19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України ). За викладених обставин правові підстави для виходу за межі заявлених позовних вимог запропонованим представником позивача шляхом відсутні, оскільки прямо не передбачені законом та містять по суті нові вимоги, які одночасно мають бути обґрунтовані викладенням обставин як їх правових підстав, тобто пред'явленням нового позову. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи з того, що за викладених вище обставин позивачка не набула право на зайняття спірного приміщення, яке, як стверджує позивачка, не було вільним на час видачі ордеру, то всі вказані нею доводи не мають юридичного значення, оскільки не створюють правових підстав для недійсності ордеру за відсутності порушеного права позивачки, а тому і права вимоги у неї за таким позовом.

Outcome: dismissed