Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом і просить: розірвати шлюб між нею та відповідачем по справі, зареєстрований 02.03.2002 року виконкомом Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис №05, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] », неповнолітніх дітей залишити проживати з нею. Причиною розірвання шлюбу є те, що кожен з них має протилежні погляди на сімейне життя та подружні відносини. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу стало неможливим. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає. Вважає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам неповнолітніх дітей. В судове засідання позивачка не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належно. У позовній заяві просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення - не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належно повідомлявся, причини неявки не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов не подав. Клопотання про відкладення розгляду справи не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та, перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено, що між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано 02.03.2002 року виконкомом Северинівської сільської ради Таращанського району Київської області, актовий запис №05. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони мають протилежні погляди на сімейне життя. Несумісність поглядів на життя, а також їх характерів створюють неможливість проживання їх однією сім`єю. Сторони припинили подружні відносини. Їх шлюб носить лише формальний характер. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає. Вважає, що збереження шлюбу і подальше спільне проживання є неможливим та суперечить її інтересам. Після розірвання шлюбу позивачка бажає іменуватися шлюбним прізвищем. Наданий судом двомісячний строк на примирення позитивних результатів не дав. Указані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Частиною 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини подання позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги обставини життя подружжя, наведені в позовній заяві, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя, а тому його слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи позицію позивачки, після розірвання шлюбу, їй слід залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Крім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Враховуючи викладене, виходячи з як найкращого забезпечення інтересів малолітнього [PERSON] його слід залишити проживати з матір`ю. Натомість, в зв`язку з досягненням сином [PERSON] , на момент розгляду справи, повних шістнадцять років, місце свого проживання ним має визначатися в силу ст. 160 СК України самостійно, а не судом. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наведене,

Outcome: partial