Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивачка звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до відповідачачів,в якому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить даний житловий будинок,і що у даному будинку також зареєстровані [PERSON] та її дочка [PERSON],які у будинку не проживають, членами сім'ї позивачки не являється, з 1992 виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, позивачка не може розпорядитись своїм будинкома тому і змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивачка в повному обсязі підтримала свої позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві, і просить суд задовільнити її позов. Відповідачі,та представник третьої особи в судове засідання не з»явились,про день та час слухання справи були належним чином повідомлені. Вислухавши пояснення позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачці на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. Я видно з довідки Ленінської сільської ради,[PERSON] та [PERSON] зареєстровані в Ленінській сільській Раді в будинку позивачки,але з 1992 року в селі не проживають,і виїхали в Німеччину. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності з ч. 1 ст. 383 та ст. 391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є членами сім»ї позивачки, за місцем своєї реєстрації, а саме в будинку [ADDRESS] не проживають понад 1 рік, не є власниками спірного будинку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні»,зняття з реєстрації місця проживання особи,здійснюється на підставі судового рішення,яке може розглядатися в порядку адміністративного судочинства,а тому вимогу позивачки про примусове зняття відповідачки з реєстрації,суд залишає без задоволення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають до часткового задоволенню. На підставі викладеного,та

Outcome: partial