Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Запорізької міської ради, третя особа Пята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В позові, який уточнювався, зазначає, що вона народилась 27.02.1969 р. у м. Запоріжжі. ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON]. 07.08.1993 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Лукянченко». 10.08.1983 року померла її бабуся [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими та службовими спорудами, розташований на земельній ділянці по вул.. Нестерова, буд. № 35 в м. Запоріжжі. На випадок своєї смерті її бабуся залишила заповіт, за умовами якого вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями вона заповіла позивачці. Даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] 05.04.1983 року та зареєстрований за № 2-1872. Спадкоємцем першої черги за законом, відповідно до ст. 529 ЦК України, після смерті її бабусі, померлої 10.08.1983 року, являлась мати позивачки, як дочка померлої, [PERSON] (дівоче прізвище «Ільченко») [PERSON], яка 20.10.2001 року померла. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.1996 року по справі № 2-1537/1996 р. був встановлений факт прийняття позивачкою спадщини у вигляді житлового будинку № 35 по вул.. Нестерова в м. Запоріжжі після смерті бабусі [PERSON] 10 серпня 1983 року. Дане судове рішення набрало законної сили 26.08.1996 року. 11.03.2015 року позивачка звернулась до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі. За її заявою 11.03.2015 р. Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 146 за 2015 рік та до Спадкового реєстру внесений реєстраційний запис № 57204091 про реєстрацію спадкової справи. Постановою державного нотаріуса Пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] № 931/02-31/146-2015 від 11.03.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті померлої 10.08.1983 року [PERSON] на спадкове майно, що складається з житлового будинку № 35 по вул.. Нестерова в м. Запоріжжі, у звязку з відсутністю відповідної відмітки про реєстрацію право власності на вказаний житловий будинок за померлою. Зазначений будинок, який входить до складу спадкового майна був побудований бабусею позивачки на підставі Договору на право забудови і безстроково користування земельною ділянкою укладеного 20.10.1949 року її бабусею та Комунарським відділом районної ради Депутатів трудящих м. Запоріжжя. Відповідно до п. 5 вказаного Договору, її бабуся, як забудовник зобовязалась розпочати будівництво не пізніше 20.10.1949 року та повністю його закінчити не пізніше 20.10.1952 року, про що впродовж пяти днів з дня початку будівництва повідомити Комунхоз, який перевіряє цей факт та складає відповідний акт. У визначений Договором строк її бабуся розпочала будівництво, яке закінчила у 1952 році, що вбачається з даних внесених до розділу «Характеристика будівель та споруд» технічного паспорту на вказаний житловий будинок. Але за життя бабуся не оформила належним чином правовстановлюючі документи на будинок. Відповідачка не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за заповітом, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом свого права у порядку та спосіб передбачений ст. 16 ЦК України. На підставі вищевикладеного позивачка просить суд визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок літ. А, загальною площею 53,9 кв.м, вбиральню літ. Г, замощення № 1, розташовані на земельній ділянці, площею 600 кв.м за адресою вулиця Нестерова № 35 в місті Запоріжжі, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 10 серпня 1983 року. Позивачка в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила обставини зазначені в позові та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву в якій просив суд слухати справу без його участі та зазначив, що не заперечує проти позовних вимог, викладених в позовній заяві. Представник Пятої Запорізької державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що померла 10.08.1983 р. гр. [PERSON], яка доводилась позивачці рідною бабусею, склала на її користь заповіт, в якому заповіла їй житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Запоріжжі вул. Нестерова, 35. Зазначений будинок був побудований померлою на земельній ділянці наданій їй на підставі Договору на право забудови і безстрокового користування земельною ділянкою, укладеного 20 жовтня 1949 року між померлою та Комунарським відділом районної ради Депутатів трудящих м. Запоріжжя. Факт зміни позивачкою прізвища з «Зубової» на «Лукянченко», у звязку з укладенням шлюбу, підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу виданого Заводським р\\б ЗАГС м. Запоріжжя 07.08.1993 року (серія ІІ-ЖС № 441395). Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.1996 року, яке набрало законної сили, був встановлений факт прийняття позивачкою спадщини у вигляді житлового будинку № 35 по вул.. Нестерова в м. Запоріжжі після смерті бабусі [PERSON] 10 серпня 1983 року. Позивачка звернулась до Пятої Запорізької державної нотаріальної контор з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою державного нотаріуса Пятої Запорізької державної нотаріальної контори від 11.03.2015 р. у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено, у звязку з відсутністю відповідної відмітки про реєстрацію право власності на вказаний житловий будинок за померлою. З матеріалів спадкової справи після померлої [PERSON], вбачається, що інших спадкоємців, окрім позивачки, першої черги та осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, у померлої не має. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1952 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року померла [PERSON] набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось у 1952 році відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР). На момент смерті спадкодавця [PERSON] цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, а тому на думку суду, спірний житловий будинок є об'єктом права власності, та наявні правові підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved