Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та просить стягнути з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, так як одруження з відповідачем виявилось невдалим. Сім'я розпалася з причини взаємного непорозуміння , шлюбні відносини з відповідачем припинені з червня 2013 року, сумісне господарство не ведеться, примирення бути не може. Від шлюбу мають неповнолітню дитину-сина [PERSON] [INFO]. Дитини з часу припинення шлюбних відносин і по сьогоднішній день мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач з часу припинення шлюбних відносин ніякої допомоги на утримання дитини не надає. Тому позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1500 гривень. Позивачка надала суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі. Представник позивачки надала пояснення аналогічні в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач надав суду заперечення проти позову, в якому просить позов [PERSON] задовольнити частково, просить шлюб між ними розірвати, та просить стягнути з нього аліменти на утримання сина [PERSON] на користь [PERSON] в твердій грошовій сумі, у розмірі 500 гривень, щомісячно від дня пред'явлення позову, так як він є безробітним та має мінливий, нерегулярний дохід. Вислухавши представника позивачки та відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК) установив наступне. Так, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 09 вересня 2011 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька. Актовий запис №316 Сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Шлюбні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Основною причиною припинення сімейних відносин те, що вони різні люди, в них різне виховання та різні погляди на сумісне шлюбне життя. На примирення позивачка не згодна, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. Майнового спору між сторонами судом не встановлено. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачки і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить з положень ст. 51 Конституції України, та ст.180 СК України, згідно з якими батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогами ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів,. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. Згідно ст. 183 СК України,в звґязку з тим, суд вважає стягнути аліменти з відповідача на користь позивачці на утримання [PERSON], [INFO] у виді в твердій грошовій сумі, у розмірі 500 гривень , щомісячно до повноліття дитини з урахуванням матеріального стану відповідача на даний час, чи до змінення матеріального становища сторін Згідно зі ст. 191СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд роз'яснює, що згідно зі ст. 192СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Суд,вважає стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у зв'язку з задоволенням позову про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial