Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 27.05.2020 року прийнята відмова позивачки від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та провадження по справі в цій частині закрито. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просять задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що оскільки позивачка після звільнення з роботи за згодою сторін перебуває на обліку в центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю, тому її матеріальне становище не є скрутним, а також враховуючи, що підприємство через відсутність коштів на рахунках не має можливості сплатити середній заробіток, тому підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи суд приходить наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка з 08.08.2011 року по 02.12.2019 року знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, працювала бухгалтером і була звільнена за згодою згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 3). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивачки становить 430,37 грн. Повний розрахунок з позивачкою по заробітній платі проведено 22.04.2020 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на викладене, суд вважає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, враховуючи що відповідачем повний розрахунок з позивачем було проведено 22.04.2020 року, тому за період з 03.12.2019 року по 22.04.2020 року позивачка має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 41745,89 грн., виходячи із розрахунку: 430,37 грн. х 97 робочих днів за період з 03.12.2019 року по 22.04.2020 року.

Outcome: partial