Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що в період перебування її у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Хоча на даний час їх син і досягнув повноліття, однак він є інвалідом 1 групи «Б» з дитинства, в звязку із чим потребує постійної матеріальної допомоги. Всі витрати на оздоровлення, лікування та утримання дитини позивачка здійснює самостійно. Зокрема, для відновлення фізичного стану дитини протягом останніх двох років вона придбала бігову доріжку та велотренажер. Відповідач же після досягнення сином повноліття жодної допомоги на його утримання не надає, хоча має таку можливість, оскільки є працездатним. За таких обставин позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання повнолітнього непрацездатного сина в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і довічно. Представник відповідача позову не визнав, пояснивши, що на даний час його син ніде не працює, має малолітніх дітей від іншого шлюбу, а тому він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини. Також зазначає, що син у сторін в силу свого фізичного стану взагалі не взмозі займатись на біговій доріжці чи на велотренажері, а тому посилання позивачки на те, що ці тренажери використовуються для підтримання фізичного стану дитини не відповідають дійсності. Крім того, лікування та оздоровлення дитини здійснюється в основному за рахунок держави, а не коштів позивачки. Тому він просить відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Так судом встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі них народився син [PERSON], [INFO]. Також із матеріалів справи вбачається, що він є інвалідом 1 групи «Б» з дитинства безтерміново, тобто є непрацездатним. При цьому із матеріалів справи вбачається, дитина проживає разом із позивачкою, яка здійснює за нею догляд. Відповідно до ст.198 СК України батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Таким чином, виходячи із змісту вищевказаної статті, для виникнення обовязку батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей необхідні наявність трьох умов: дитина повинна бути непрацездатною; вона потребує матеріальної допомоги; а батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дитину. При цьому, потреба в матеріальній допомозі означає, що дохід непрацездатної особи не забезпечує йому підтримання нормальної життєдіяльності, яка є критерієм визначення прожиткового мінімуму. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка по справі отримує державну соціальну допомогу на утримання дитини-інваліда в сумі 1423 грн. 50 коп.щомісячно. В той же час, Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік» визначено, що розмір прожиткового мінімуму на непрацездатних осіб на даний час складає 949 грн. Тобто судом встановлено, що позивачка отримує державну соціальну допомогу на непрацездатну дитину в більшому розмірі, ніж встановлено Законом. Таким чином, непрацездатна повнолітня дитина у сторін не може вважатись особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст.198 СК України. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed