Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та встановлення факту родинних відносин із [PERSON], яка померла [INFO], вказавши, що вона являється її рідною тіткою . Свої вимоги мотивувала тим, що її мати [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] були рідними сестрами . 13.10.2013 померла її рідна тітка [PERSON] , яка постійно проживала по [ADDRESS] . Після її смерті відкрилась спадщина на належне померлій майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Спадкоємцем майна померлої за законом , являється вона , племінниця померлої. Спадкове майно вона прийняла шляхом подачі відповідної заяви до Козятинської державної нотаріальної контори. Після подання заяви про прийняття спадщини, маючи намір отримати Свідоцтво про право на спадкове майно за законом вона звернулась до Козятинської державної нотаріальної контори та їй стало відомо , що її тіткою [PERSON], на ім'я відповідачки [PERSON], яка не являється родичкою померлої, 20 липня 2005 року було складено заповіт, який посвідчений Михальчук Т.В. державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори за №1-984. До смерті тітки вона постійно підтримувала родинні відносини з останньою допомагала матеріально, приїздила в м. Козятин та гостювала у тітки, а перебуваючи в місті Кривий Ріг, де постійно проживає, регулярно спілкувалась з нею в телефонному режимі, листувались поштовим зв'язком. ЇЇ тітка при житті постійно наголошувала,що за життя ні на кого заповіту або інших документів складати не буде, а спадкове майно залишиться по закону їй, як єдиній племінниці. При житті спадкодавиця повідомляла сусідів та знайомих , що у неї є племінниця, які знали про її існування,а деякі були знайомі з нею особисто. Після смерті в 2004 році чоловіка спадкодавиці, вона залишилась проживати в будинку сама. З того часу психічний стан [PERSON], в силу переживань після смерті чоловіка, похилого віку, загального захворювання, погіршився. Їй відомо, що вона постійно боялась, що її виселять в будинок пристарілих, а будинок відійде територіальному центру, спеціалісти якого її обслуговували, також вбачалось, що всі тільки мріють про її смерть,губила речі,погано орієнтувалась в часі,стала забувати події. При такому психологічному стані її покійна тітка [PERSON] в достатній мірі не могла усвідомлювати значення своїх дій, а тому волевиявлення заповідача щодо складання спірного заповіту не було вільним і не могло відповідати її волі. В 2005 році в листах тітка повідомляла, що оформити документи в державній нотаріальній конторі після смерті чоловіка їй допомагає сусідка [PERSON] , яка разом з нею відвідувала держану нотаріальну контору, допомагала в отриманні документів для оформлення спадщини. Зважаючи на дату оформлення Свідоцтва про право на спадщину 17.05.2005 року та дату складання спадкодавицею заповіту 20.06.2005 року, будучи присутньою разом з [PERSON] у державного нотаріуса, підприємствах, установах, організаціях, відповідачка [PERSON] скориставшись важким психологічним станом, увійшла в довіру до [PERSON] та використовуючи її вражений психічний стан, обманним шляхом умовила скласти заповіт на її ім'я. Документи,які підтверджують факт родинних відносин, а саме свідоцтво про народження [PERSON] знаходяться у спадковому будинку, а відповідачка даний документ їй не надає, що позбавляє її можливості надати прямий доказ родинних відносин з померлою та спонукає звернутись для встановлення даного факту до суду. Факт родинних відносин з [PERSON] підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб з якого видно,що до укладення шлюбу померла тітка мала прізвище «[PERSON]», як і її та її матері [PERSON] , копією свідоцтва про народження її матері, [PERSON], згідно з якого видно, що померлі тітка та її мати мали спільне по батькові -«[PERSON]», копією її свідоцтва про народження, формою №1 на ім'я [PERSON] В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила , що в 2000 році померла її мати і з того часу вона більше уваги почала приділяти своїй тітці , яка була рідної сестрою її матері . Вона дзвонила , приїздила до неї , листувалась , допомагала фінансово. В 2004 році помер чоловік тітки та після його смерті тітка стала більше уваги приділяти собі . В усіх листах вона писала про хворобу , головний біль також писала , що її хочуть отруїти сусіди , що їй не цікаво жити без чоловіка, що її допомагають соціальні працівники , родичі по лінії чоловіка. По телефону вона також з нею спілкувалась. Ні в листах , ні по телефону тітка не говорила , що склала заповіт , а також те , що її доглядає [PERSON] . Після смерті чоловіка тітки вона приїздила до неї два-три рази на рік. Коли [PERSON], підпалила стерню на городі тітки та в наслідок чого загорівся сусідський дах , тітка дуже переживала з цього приводу і через місяць померла. [PERSON] навіть не повідомила її про смерть тітки та не віддала її документи , які знаходились в будинку. Віддала лише фотографії. Коли померла тітка вона не знала , телефонувала їй , але трубку ніхто не брав . Потім вона дала телеграму , а у відповідь прийшло повідомлення , що абонент помер. Представник відповідачки в судовому засіданні суду пояснила, що позовні вимоги визнає частково, в частині встановлення факту родинних відносин. Вона являється дочкою відповідачки та те , що її мати допомагала [PERSON] ще з 2004 року , коли ще був живий її чоловік. Ще при житті чоловіка , [PERSON] та її чоловік попросили її матір , щоб вона їх доглядала. Коли помер чоловік [PERSON] просила її матір , щоб та допомогла їй з похованням. Їх сім'я завжди допомагали сім'ї [PERSON] Зі слів [PERSON] вони не спілкувались з сім'єю [PERSON] , а почали спілкуватись з 1998 року та почали переписуватись з племінницею - позивачкою. В 2001 році позивачка вперше приїхала до [PERSON] . Вдруге вона приїздила приблизно в 2003 році і тоді в неї виник конфлікт з чоловіком [PERSON] і після цього вона жодного разу більше не приїздила. [PERSON] ніколи не говорила , що племінниця приїздила . Будинок після смерті чоловіка [PERSON] сама переоформила особисто і заповіт склала також , а те , що позивачка являється племінницею [PERSON] даного факту ніхто не заперечував . Заслухавши сторони і дослідивши докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При розгляді справи судом також встановлено, що 20 липня 2005 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Михальчук Т.В., за реєстром № 1-984, відповідно до якого заповіла [PERSON] все своє майно, що буде належати їй на день смерті, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося ( а.с.186). [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.187). Факт родинних відносин [PERSON], з [PERSON], фактично не оспорюється відповідачкою та підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб з якого видно,що до укладення шлюбу померла мала прізвище «[PERSON]» , як і позивачка та матір позивачки [PERSON] , копією свідоцтва про народження її матері [PERSON], згідно з якого видно, що померлі тітка та її мати мали спільне по батькові-«[PERSON]», копією свідоцтва про народження позивачки, формою №1 на ім'я [PERSON] (а.с.14-26), а тому позовні вимоги в ці частині підлягають задоволенню. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він, як лікар, спостерігав та лікував [PERSON] з 2002 року до останніх років її життя. Вона страждала на ішемічну хворобу серця, стенокардію, гіпертонічну хворобу, дисциркуляторну енцефалопатію з інтелектуально-мнестичним зниженням. У неї були порушені когнітивні функції, порушена пам'ять та світосприйняття, але деменції у неї не було. Свідок [PERSON], суду пояснила, що вона працювала в територіальному центрі по обслуговуванню пристарілих одиноких громадян з 1998 року по 2002 рік, а також вона є сусідкою [PERSON] По роду своєї роботи допомагала останній вести домашнє господарство, а після 2002 року підтримувала з нею добросусідські відносини. Після смерті чоловіка, [PERSON] часто плакала, скаржилася на головний біль, періодично радилася з нею з різних питань та просила допомоги, «інколи трохи забувала», була знервована. Вона говорила, що при житті заповіт ні на кого складати не буде, але хоче щоб все її майно після смерті відійшло племінниці. Вона раділа як дитина листам від неї. Племінниця до неї приїздила 2-3 рази на рік. В 2007 році зателефонувала та запитала, що чула, що у одиноких людей можуть відібрати хату, запитувала, чи це дійсно так. Її поведінка відрізнялася «забудькуватістю», але не суттєво. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він часто допомагав [PERSON] Після смерті її чоловіка у неї здоров'я погіршилося, вона часто хворіла, говорила, що хата після її смерті буде племінниці [PERSON]. Здоров'я [PERSON] погіршилося після пожежі в 2010 році. Вона після цього злягла. Потім пішов слух, що вона переписала хату на [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживала по сусідству з [PERSON] з 2000 року, з того часу як купила хату. Вона раділа, коли приїздила племінниця [PERSON]. Говорила, що хату при житті ні на кого не переписала і не буде переписувати, а хоче, щоб хата після смерті залишилася племінниці [PERSON]. [PERSON] часто скаржилася, що вона одинока, що їй нікому допомогти. Говорила, що її собаку хтось хоче отруїти. За словами [PERSON], племінниця регулярно присилала їй грошові перекази. Також розповідала, що хата у неї неприватизована, і вона [PERSON] доручала оформляти документи на хату, а та її обманула. Після пожежі сказала, що скоро помре, та написала, що на неї треба буде одягнути після смерті. Свідок [PERSON] суду пояснив, що психічних розладів у [PERSON] не помічав. Вона телефонувала йому, і вони разом з нею ходили отримувати пенсію. Перед смертю просила найти покупців на горіхи. Чи хворіла чимось, не знає. Сама [PERSON] говорила, що у неї все болить, як у старої людини. Казала, що хоче свою хату заповісти [PERSON] Сторонньому впливу не піддавалася. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] дружили. Вона часто хворіла, її турбував високий тиск, серце, геморой. Психічних розладів у неї не було. Вона була нормальною людиною, пам'ять у неї була гарна, вона пам'ятала номери телефонів. [PERSON] говорила, що племінниця до неї приїздила, коли був живий чоловік. Потім вони полаялися, і племінниця поїхала. За п'ять років до смерті [PERSON] говорила, що хоче, щоб за нею доглядала [PERSON]. Потім сказала, що хоче скласти на неї заповіт. Племінниці не бачила жодного разу Востаннє спілкувалася з [PERSON] за два тижні до смерті. Вона говорила, що хочуть мою хату відібрати, але я нікому не віддам. Говорила , що склала заповіт на [PERSON], бо та їй допомагає. Сторонньому впливу не піддавалася. У неї були проблеми з кишечником. Вона хворіла постійно, знала її протягом 48 років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON], з 2001 року. Після смерті чоловіка тужила, ходила як чумна. Говорила, що майно буде племінниці. Племінницю бачила два рази. Бачила, що [PERSON] допомагала перед смертю. Говорила, що собаку хтось хотів отруїти. В матеріалах цивільної справи містяться листи в період з 01.04.1998 року по 06.12.2008 року (а.с. 62-184) та тільки один лист датований 18.06.2010 року (а.с.118), від [PERSON] до племінниці [PERSON], яка є позивачкою по даній справі В листі від 23.11.2004 року [PERSON] жалілася племінниці про те, що після виходу на пенсію ніхто ні ким не цікавиться, знову згадувала своє життя з покійним чоловіком, що вони розуміли один одного, що зараз їй тяжко, бо поруч немає близької людини, що вона кожного дня згадує чоловіка, плаче за ним, писала про втрату інтересу до життя, описувала, які хвороби у неї загострилися. Також заявляла, що «сусіди хочуть їй зробити на зло, що коли помре, то ніхто і не гляне». В листі від 11.01.2005 року [PERSON] дякувала племінниці за гроші та листівку, скаржилася, що дуже захворіла після того як сусідка пригостила її рибою, що може після цього їсти лише вівсянку та приймає ліки: «Хороші сусіди зробили, щоб хворіла, відьми через стінку та навпроти. Зробила обід на 9-ть та 40-к днів по-хорошому, а вони у відповідь так віддячили». З сусідкою через стінку тепер не розмовляє. В листі від 25.04.2005 року [PERSON] просила вибачення у племінниці за зміст попереднього листа, писала, що вона їй нічого не обіцяла, що у неї ще багато справ з приватизацією будинку та землі. Також описувала, що вже зробила по господарству, а що планує. В листі від 21.02.2006 року [PERSON] дякувала племінниці за грошовий переказ, писала, що до неї тричі на тиждень приходить соціальний працівник, який допомагає їй по господарству (приносить ліки, розчищає сніг, приносить продукти і таке інше), а обід вона ще сама спроможна приготувати. 22.03.2006 року [PERSON] скаржилася на поганий стан здоров'я, на те, що отруїлася восьмого березня чаєм з вафлями. Також писала, що після смерті чоловіка постійно хворіє, що у неї погані сусідь, «які весь час роблять на зло... роблять відьми». Розповідала, що ходить до лікарні, де лікує кишківник. В листі від 06.12.2008 року заявила племінниці, що не хоче, щоб нею хтось командував, що вже звикла жити сама, що хоче дожити спокійно. Писала, що її чоловік при житті говорив їй, щоб вона розпоряджалася будинком так, « як серце підказує». Тому вона має час подумати, ще не готова щось вирішувати, бо не хоче, щоб «у куток загнали або відправили у будинок для пристарілих». Писала, що багато хто зазіхає на її будинок, в тому числі і двоюрідні сестри чоловіка, але вони нічого не отримають, бо у них є і будинки, і квартири. Писала, що ще при розумі, а тому розуміє, що робить, що спішити їй нікуди. Також наголошувала на тому, що ще не переоформила будинок на себе. В листі від 18.06.2010 року знову писала племінниці, що нікому не обіцяла залишити свій будинок після смерті, в тому числі і племінниці, що все буде залежати від обставин, що можливо ще прийдеться за нею «горщики виносити, а тому вона не хоче її бентежити». В інших листах [PERSON] розповідала про своє життя, детально описувала побутові проблеми, запрошувала її в гості, дякувала за грошові перекази, скаржилася на поганий стан свого здоров'я та стан здоров'я свого чоловіка, розповідала про лікування, яке отримувала сама та її чоловік, також постійно скаржилася на нестачу грошей. В листах передавала привіти від свого чоловіка та просила племінницю регулярно писати їм, цікавилася її проблемами на роботі, запрошувала у гості. Аналіз даних листів свідчить, що [PERSON], яка писала ці листи, в повні мірі розуміла, що вона пише. Листи написані послідовно, що до тих обставин життя які були в той час. Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім.. ак. О.І. Ющенка від 05.04.2012 року дати відповідь на запитання, які індивідуально-психологічні особливості мала [PERSON], чи страждала вона на будь-який психічний розлад на час складення заповіту від 20.07.2005 року та чи могла вона усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними під час підписання заповіту від 20.07.2005 року, не є можливим у зв'язку з мало інформативністю, суперечливістю наданої медичної документації, показів свідків. Емоційний стан [PERSON]. в період часу, до якого відноситься складання заповіту від 20.07.2005 року, характеризується нестійким настроєм, переважно в бік його зниження, почуттям туги, деякою розгубленістю, пов'язаними зі смертю чоловіка. ( а.с.216-218). Експерт [PERSON] суду пояснила , що така хвороба як енцефалопатія може по різному протікати в залежності від стадії першої , другої чи третьої. На першій стадії - підвищена втома , зниження працездатності , поганий сон , емоційна лобільність , запаморочення , головний біль. При другій та третій стадії посилюються данні відчуття і може наступати зниження пам'яті та інтелекту . Лікарем зафіксований лише діагноз , не має детального опису протікання хвороби , лише зафіксований сам факт хвороби . В якому емоційному стані була [PERSON] під час завершення дії по складанню заповіту на це питання дати конкретну відповіді не є можливим , оскільки це конкретна дата і потрібно більше інформації , не має детального опису протікання хвороби . В висновку вказаний лише загальний стан . Не виключено , що [PERSON] мала психічні розлади , але не має підтверджуючих документів. Згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 137ц від 25.11.2013 року проведеної відділенням амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ Київської обласної державної адміністрації «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» [PERSON], станом на момент складання заповіту, страждала на хронічне ураження головного мозку судинного ґенезу (атеросклероз, гіпертонічна хвороба), яке супроводжувалось, інтелектуально-мнестичним зниженням, депресивними розладами та маячними ідеями (« малого розмаху»). [PERSON], не могла під час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. [PERSON] станом на момент складання заповіту перебувала в нестабільному емоційному стані у вигляді емоційної лабільності, нестійкості настрою, розгубленості, безпорадності, почуттів туги та жалю, втрати інтересу до життя, невпевненість у своєму майбутньому. У неї також відмічалося зниження перебігу когнітивних процесів (пам'яті, уваги) та інтелектуальної діяльності. Стан емоційної нестабільності, зниження перебігу когнітивних функцій та інтелектуальної діяльності здійснив суттєвий вплив на її здатність повною мірою прогнозувати наслідки власних дій. Оскільки [PERSON] (згідно висновку експертів - психіатрів) на момент складання заповіту страждала на органічне ураження головного мозку судинного гинезу (атеросклероз, гіпертонічна хвороба), яке супроводжувалося інтелектуально-мнестичними зниженням, депресивною симптоматикою та маячними ідеями («малого розмаху»), то мотивація її дій була обумовлена не особистісною значимістю, а наявними психічними розладами (а.с. 266-269 ). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON], суду пояснив, що ступінь інтелектуального порушення у [PERSON], були легкі, але у [PERSON], відбулося якісне порушення мислення, а саме появлення маячних ідей. За життя [PERSON], хворіла на церебральний атеросклероз. Підставою для визнання її такою, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними стало наявність маячних ідей. Про це свідчать її висловлювання в листах, що «собаку хтось хотів отруїти» сусідка відьма та інші, що свідчить про прояв параноїчної маячні. Лікар який її лікував відмічав, що деменції в неї не було, але то мабуть із-за того, що лікар повністю не розібрався в хворобі [PERSON], та не захотів її ставити на облік, із-за специфіки роботи. Відповідно до положень ст. 147 ч 6,7 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Суд критично ставиться до висновків посмертної комісійної судово-психіатрично експертизи №137ц від 25.11.2013 року, оскільки даний висновок базується на припущеннях і містить істотні суперечливості. Допитані в судовому засіданні свідки стан психічних функцій [PERSON], після смерті свого чоловіка і під час складання заповіту, описують фрагментарно та суперечливо. Так, свідок [PERSON], повідомив, що [PERSON], страждала на гіпертонічну хворобу, дисциркуляторну енцефалопатію з інтелектуально-мнестичним зниженням, порушенням когнітивних функцій, порушена пам'ять та світосприйняття, але деменції не було. Свідки [PERSON], [PERSON], описують під експертну, як особу, яка «інколи трохи забувала», скаржилася що «собаку хтось хоче отруїти», що було покладено експертами в основу висновку, як наявність «маячіння малого розмаху». Разом з тим із показів свідків [PERSON], [PERSON], витікає, що [PERSON], була психічно збережена з гарною пам'яттю і психічних розладів у неї не було. Із пояснень самого свідка [PERSON], витікає, що він, як лікар, з 2002 року до останніх років життя спостерігав та лікував [PERSON] Роблячи висновок на свідченнях свідка [PERSON], експерти не звернули увагу на той факт, що з 2002 року і по день смерті [PERSON], [PERSON]. як лікар, в медичні картці амбулаторного хворого [PERSON], не робив записів про інтелектуально-мнестичні зниження, порушення когнітивних функцій, порушення пам'яті та світосприйняття. Взагалі в медичні картці [PERSON], відсутні будь які записи про психічні розлади. До часу смерті остання до лікаря психіатра не зверталася і рекомендацій з приводу консультацій у психіатра не отримувала. Не може розцінюватися як наявність «маячних ідей» у [PERSON], її висловлювання в листі від 11.01.2005 року до племінниці про хворобу після того як сусідка пригостила її рибою, оскільки в медичні картці [PERSON] на сторінці 58, мається запис про звернення до лікаря з приводу болі в кішківнику. Лікарем був встановлений діагноз хронічний коліт. Під час проведення експертизи експерти констатували, що підозрілість, недовіра, настороженість по відношенню до сусідів, родичів, ідеї збитку, отруєння часто зустрічається у людей з органічними (судинними) ураженнями головного мозку. Проте експерти не встановили діагноз психічної хвороби яка не давала б [PERSON], усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, а лише констатували можливу наявність хвороби яка могла привести до «маячіння малого розмаху». Наявність у підекспертної лише таких хвороб як атеросклероз, гіпертонічна хвороба не може свідчити про неможливість усвідомлювати значення свої дій та керувати ними, а тому суд приходить до висновку, що висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №137ц від 25.11.2013 року ґрунтується на припущеннях. Таким чином, описання психічного стану [PERSON], у проаналізованих матеріалах справи (медичній документації, листах та показаннях допитаних у справі осіб ) мають істотні суперечності, які не можуть бути усунені експертним шляхом. Сукупний аналіз фактичних даних не дозволяє дати вичерпні характеристики психічного стану [PERSON], і визначити наявність у неї на час складання заповіту порушень психічної сфери (зокрема станом на 20.05.2005 року). Враховуючи наведене, не можна однозначно констатувати наявність у [PERSON], будь-якого тяжкого психічного розладу на момент складання спірного заповіту, але у той же час дійти категоричного висновку про її психічну збереженість на цей період часу також не є можливим. Відповідно до частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Приймаючи рішення суд виходить з того, що при розгляді справи не встановлено з достовірністю такого хворобливого психічного стану [PERSON], на час складання оспорюваного заповіту, який би перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. В постанові від 29 лютого 2012 року у справі №6-9 цс 12 Верховний Суд України дійшов правового висновку, який в силу в статті 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, і згідно якого відповідно до частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 Цивільного процесуального кодексу України) будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях(частина 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи, що в ході розгляду справи не встановлена абсолютна неспроможність [PERSON], в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, та те, що підстави для визнання оспорюваного заповіту [PERSON], недійсним за вимог статті 225 Цивільного кодексу України достовірно не встановлені, зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені за їх недоведеністю. [PERSON], подала до суду квитанцію про оплату проведеної судово-психіатричної експертизи та квитки про переїзд з м. Кривий Ріг до м. Козятина. Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною тільки добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Outcome: partial