Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку разом з матір'ю. В ході слухання справи уточнила позовні вимоги, просила надати їй дозвіл на виїзд громадянину, який не досяг 16-річного віку - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], у період з 26 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Федеративної Республіки Німеччини за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], дитина проживає з нею та знаходиться повністю на її утриманні. У теперішній час вона заручена з [PERSON], який мешкає: [ADDRESS]. Дату реєстрації одруження призначене на 08.06.2017р. Разом з нею до Федеративної Республіки Німеччини їде син [PERSON]. Згідно заяви про прийняття зобов'язань з 01.04.2017 року до закінчення строку перебування, [PERSON] бере на себе витрати, пов'язані з проживанням та на харчування. Нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини відповідач їй не надає. Розмова про дозвіл фактично зводиться до переоформлення квартири, в якій вона мешкає з сином, на відповідача. Вона не знаходить порозуміння з відповідачем, так як не має наміру переоформлювати на нього квартиру, відповідач згоди на виїзд дитини не надає, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду. Позивачка та її представник [PERSON], у судовому засіданні підтримали доводи позову, в наступному надали заяви про розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Додатково зазначили, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, майже з нею не спілкується, матеріальної допомоги не надає. В той же час її наречений знайшов спільну мову з її сином і хотів би його бачити у себе у гостях. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що відповідач утримує сина, спілкується з ним, не знав про існування заочного рішення суду щодо виїзду [PERSON] закордон, внаслідок чого між сторонами виник конфлікт. Переймається, що позивачка укладе шлюб і більше не привезе дитину до України, опікується долею сина, внаслідок чого у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог заперечує. Представник третьої особи, [PERSON] позовну заяву підтримала, проти її задоволення не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовної заяви у повному обсязі. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження [NUMBER] від 12.12.2005 року, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є громадяни України - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Судом також встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.05.2004 р., згідно рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя шлюб між ними розірвано 07.07.2015р. Відповідно до документального підтвердження заявки на укладання шлюбу від 09.01.2017р., виданого бюро РАЦС Нефтен, Німеччина, [PERSON] та [PERSON] подали заявку на укладання шлюбу строком дії з 02.07.2017 року по 08.06.2017 року (а.с. 4, 5). Відповідно до заяви про прийняття зобов'язання від 26.01.2017р., виданого відділом віз та реєстрацій іноземних громадян німецького представництва за кордоном, [PERSON], який мешкає: [ADDRESS], зобов'язався перед відділом віз та реєстрацій іноземних громадян по відношенню до: [PERSON], [INFO], які заручені, та у супроводі її дитини [PERSON], [INFO], з дати ймовірного в'їзду 01.04.2017 року до закінчення перебування бере на себе витрати, пов'язані з їх проживанням та на харчування (а.с. 6-10). Частиною 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатись до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частино 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.7 ст.6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Європейської Конвеції про права дитини держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», зі змінами від 01 жовтня 2016 року, вбачається, що документами, які дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. При цьому суд звертає увагу, що відповідач заперечуючи проти позову, не надав суду жодних наявних доказів на його спростування, не навів об'єктивних причин, за якими він відмовляє позивачці у наданні згоди на виїзд дитини за кордон України, тим самим безпідставно зловживаючи своїми правами і обмежуючи права дитини, гарантовані як міжнародним та українським законодавством. Таким чином, позивачем доведена мета, термін та місце перебування її сина за кордоном, при цьому суд звертає увагу, що термін, який просить позивачка, припадає на літні канікули, таким чином, поїздка дитини за кордон, не порушить учбового процесу, в той самий час вплине на її розвиток та кругозір. За таких обставин суд, з метою дотримання інтересів неповнолітньої дитини, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов задовольняє у повному обсязі. Крім того, при зверненні до суду позивачкою був сплачений судовий збір, який на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved