Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що з 2008 року і по 2012 рік вона мешкала з відповідачем у цивільному шлюбі. 10.12.2008 року народився син [PERSON]. Після припинення подружніх відносин, син залишився мешкати з позивачкою. Більше чотирьох років позивачка не підтримає подружні відносини з відповідачем і за весь зазначений час відповідач не виявляв щодо дитини батьківського піклування, ухилявся від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, тобто свідомо нехтував своїми обовязками як батько. В звязку з напруженою обстановкою в регіоні позивачка тимчасово вирішила виїхати на період воєнних дій за межі України до Російської Федерації до своїх родичів строком на два роки. Позивачка протягом чотирьох років не спілкується з відповідачем, і не має змоги отримати від нього згоди для виїзду дитини за межі України. Тому просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України особи, яка не досягла 16 річного віку сину [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, разом з матірю [PERSON] тимчасово на період воєнних дії на Донбасі до Російської Федерації строком на два роки, надати їй дозвіл на оформлення відповідних документів. В судове засідання позивачка не зявилася, але подала клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовну заяву підтримала на задоволенні позову наполягала. Відповідач в судове засідання двічі не зявився, про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомлення про отримання судової повістки, про причину неявки суд не інформував, тому причину його неявки суд визнає не поважною. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки, про причину неявки не інформував. Тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по цивільній справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, зі свідоцтва про народження на імя [PERSON], [INFO], вбачається, що в графі батьки зазначено: батько [PERSON], мати [PERSON], зроблено актовий запис № 274, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області, копія якого є наявною у справі. З копії паспорту серії ВС № 895362 на імя позивачки по справі [PERSON], виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 24.03.2001 року вбачається, що зареєстрована [INFO] б. № 14 [ADDRESS]. Згідно з положеннями частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише зі згоди батьків і в їх супроводі або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Порядок виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, регулюється «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою КМ України N 57 від 27 січня 1995 року. Пунктом 4 вказаних Правил передбачено, що в супроводі одного з батьків або інших осіб, виїзд з України дітей вказаного віку здійснюється за обов'язкової наявність нотаріально посвідченої згоди другого батька, в якій зазначається назва держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд вказаних осіб з України здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, із контексту наведеної норми вбачається, що визначення держави прямування та часового проміжку перебування у цій держави є обов'язковим змістом документу, на підставі якого дитина виїжджає з України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі шостому проголошено, що дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»\~роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України сторони зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст.ст. 57-59 ЦПК України передбачають, що докази мають бути належними та допустимими. Таким чином, судом встановлено, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його станом здоровя, ухиляється від виконання свої батьківських обовязків по вихованню дитини, свідомо нехтує своїми обовязками як батько. Питання щодо встановлення режиму спілкування батьків з дитиною органом опіки і піклування\~\~не вирішувалось і спору з цього приводу між батьками не виникало, відповідач не звертався з такою заявою. Оскільки позивачка постійно проживає разом з дитиною після того як сторони зупинили подружні відносини, з заявою про визначення місця проживання дитини відповідач не звертався. До того ж, в регіоні проводяться воєнні дії, що складає небезпеку для життя та здоровя дитини, у матері є можливість вивезти дитину у безпечне місце, тому суд вважає за можливе надати їй дозвіл на тимчасове вивезення та виготовлення відповідних документів дитини за межі України без згоди батька до Російської Федерації на період воєнних дій, тобто надати дозвіл на два роки для поїздки і проживання у родичів. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved