Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки від 4.05.2018 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] за цією адресою не проживає з початку 2017 року. Останнім відомим зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є квартира [ADDRESS] Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Се\-вастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового за\-сідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд спра\-ви за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвален\-ня заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спра\-ви. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому згідно до ст. 391 ЦК України «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішення питання про зняття осіб з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст. 71 ЖК України «Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами» при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Позивач по справі, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування частки квартири від 15.10.2013 року реєстровий № 4851, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10912515 від 15.10.2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10814050 від 14.10.2013 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.10.2013 року №2-1143, Свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.1997 року №1113-Р. Відповідно до довідки від 4.05.2018 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] за цією адресою не проживає з початку 2017 року. Оскільки відповідач зареєстрований, однак не проживає за вказаною адресою, позивач вимушений сплачувати за нього комунальні послуги. Отже, дії відповідачки, порушують права позивача як власника вказаного житлового будинку. На підставі викладеного, суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Суд вважає, що задоволена судом вимога в межах визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у цілому відновить порушене право позивача на житло.

Outcome: approved