Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила в обґрунтування якої зазначила, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 січня 1996 року відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, /а.с. 3/. [INFO] року згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла. [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. [PERSON] до моменту смерті та після смерті мешкала в успадкованій квартирі. Звернувшись, до нотаріуса про прийняття та реєстрацію права власності на спадкове майно, позивачка отримала відмову у зв'язку з тим, що за життя спадкодавець [PERSON] не зареєструвала свою частку майна належним чином. Виходячи з викладеного позивачка просить: - встановити факт прийняття нею, [PERSON] після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року, спадщини у складі ? частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,5 кв.м. - визнати за нею, [PERSON], /реєстраційний номер платника податків [NUMBER]/ право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON] померлої [INFO] року, та складається з 1/2 частки квартири, розташованої яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,5 кв.м. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним. Відповідач,- представник Луганської міської ради, направив письмову заяву про слухання справи без участі їх уповноваженого представника, спірне питання віддало на розсуд суду/а.с. 42/. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 січня 1996 року відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, /а.с. 12/. [INFO] року згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла /а.с.10/. [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с. 11/. [PERSON] до моменту смерті та після смерті мешкала в успадкованій квартирі. Звернувшись, до нотаріуса про прийняття та реєстрацію права власності на спадкове майно, позивачка отримала відмову у зв'язку з тим, що за життя спадкодавець [PERSON] не зареєструвала свою частку майна належним чином /а.с. 23-26/. За відомостями Другої Луганської державної нотаріальної контори наданої суду, спадкова справа не відкривалася, проте 25 лютого 2014 року складено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій /а.с. 53/ Згідно статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного Кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, зазначено, що спадщина, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦКУ може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Оскільки спадкодавець померла в 1998 році, то до відкритої після її смерті спадщини на право на частку квартири має застосовуватися законодавство, що діяло на той час, а саме ЦК УРСР. Відповідно до ст. ст. 529,530 ЦК УРСР передбачено лише дві черги спадкування за законом. Таким чином , суд приходить до висновку, що треба використати норми матеріального права ,які узгоджені Цивільним Кодексом України 1963 року і Цивільним Кодексом України 2003 року. Відповідно до ст.524 ЦК України 1963 року, та ст.1217 ЦК України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінене заповітом. У відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти(у тому числі й усиновлені), другий з подружжя і батьки( усиновителі) померлого. До спадкоємців першої черги відносяться також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки й правнуки є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини не має в живих того з батьків, який був би спадкоємцем, вони спадкують в рівних частках у тій долі, яка б мала належати при спадкуванні за законом їхньому померлому батьку або матері. У відповідності до ст.530 ЦК України 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при наявності відмови від прийняття спадщини, а також у випадку, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, спадкують у рівних частках брати та сестри померлого, а також його дід та бабця померлого як з боку батька, так і з боку матері. У відповідності зі ст.531 ЦК України 1963 року до числа спадкоємців за законом відносяться непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менш чим один рік до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони спадкують у рівних частках зі спадкоємцями тієї черги ,яка притягається до спадкування. На підставі ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 2) якщо він подав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказаній в цій статті дії повинні бути скоєні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України 2003 року , власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вимог ч 2 ст.328 ЦК України 2003 року право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст.1217 Цивільного Кодексу України 2003 року спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. На підставі ст.1261 ЦК України 2003 року до першої черги спадкоємців віднесено дітей, батьків, того з подружжя, хто пережив. На підставі ст.1268 ЦК України 2003 року спадкоємці, які постійно мешкали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються прийнявшими спадщину, якщо під час строку, встановленого ст.1270 ЦК України, вони не заявили про відмову від спадщини. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Засади та способи захисту права власності передбачені положеннями глави 29 ЦК України. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже, право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб Складовими суб'єктивного права власності є правомочності - володіння, користування і розпорядження. Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв'язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв'язку власника з річчю. При наявності юридичних підстав володіння називають титульним. Воно пов'язане з волевиявленням власника. Правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Право користування може належати не тільки власникам, але й іншим особам на підставі, зокрема, цивільно-правових договорів або адміністративних актів. Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам. Лише власник має право одночасно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Відповідно до норм чинного законодавства встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст. 356 Цивільного кодексу України).

Outcome: approved