Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що рішенням державного реєстратора № 39964758 від 02.03.2018 року їй відмовлено в державній реєстрації її права власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки підставою для вказаної відмови державного реєстратора є факт реєстрації за вказаною адресою нерухомого майна на ім`я третьої особи по справі - [PERSON] , позивачка вважає, що органом місцевого самоврядування - Іванковичівською сільською радою порушено її Конституційні права як власника земельної ділянки. Тому, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства щодо захисту права власності, позивачка просить визнати недійсним і скасувати Рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не прибула; представник позивачки надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, у якій також підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав (а.с. 209 - 211). Ухвалою підготовчого засідання від 13 серпня 2021 року, суд замінив у справі відповідача з Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області на Феодосіївську сільську раду Обухівського району Київської області (а.с. 217). Відповідач надав суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника (а.с. 207). Раніше, відповідачем Іванковичівською сільською радою Васильківського району Київської області було надано письмовий відзив на позов у якому відповідач зазначив, що нерухоме майно позивачки і третьої особи є відмінним одне від одного, а вимоги позивачки ґрунтуються на ототожненні нею в оспорюваному рішенні органу місцевого самоврядування назв [ADDRESS] і [ADDRESS] (а.с. 53 - 55). Третя особа в судове засідання не прибула. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що нерухоме майно позивачки і третьої особи знаходиться окремо одне від одного в різних частинах села Іванковичі на різних вулицях села, чим третя особа не порушує прав власності позивачки. Вислухавши вступне слово представника третьої особи та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 032045-20786 від 08 лютого 1999 року позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,185 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1366 за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру від 23.01.2018 року (а.с. 10 - 11, 12 - 16). Рішенням державного реєстратора № 39964758 від 02.03.2018 року позивачці відмовлено в державній реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,185 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1366 за адресою: [ADDRESS] , оскільки за вказаною адресою зареєстровано домоволодіння за іншою особою (а.с. 17). Рішенням виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року «Про прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] », також визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 21). При цьому, право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2018 року (а.с. 22 - 23). Разом з цим, із наданих третьою особою копій письмових доказів, а саме: - Державного акта на право приватної власності на землю від 09 грудня 1999 року на ім`я [PERSON] ; - договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.03.2003 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] ; - Державного акта на право приватної власності на землю від 28 жовтня 2003 року на ім`я [PERSON] ; - витягу з Державного земельного кадастру від 25.10.2018 року, під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,1880 га, кадастровий номер 3221483301:01:009:1388 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 61, 62 - 63, 64 - 65, 68 - 72). Одночасно, [PERSON] було видано Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2004 року, відповідно до якого вона є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 66). Тобто, під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що нерухоме майно [PERSON] яке вона має намір зареєструвати знаходиться по [ADDRESS] , а [PERSON] - по [ADDRESS] . Вирішуючи справу по суті спору, суд виходить з наступного. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункт 34 частини 1 статті 26). Стаття 33 цього Закону містить положення щодо власних (самоврядних) і делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Цей перелік є вичерпним і не містить повноважень щодо розпорядження земельними ділянками. Розширений перелік повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин наведено у статті 12 ЗК України, згідно з яким виключно до компетенції сільської ради належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Можливості делегування таких повноважень від органів місцевого самоврядування до їх виконавчих органів законом не передбачено. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Крім того, у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування за яким визнано право власності третьої особи на нерухоме майно, безумовно буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння [PERSON] її майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та позивачкою не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки скасування права власності [PERSON] для захисту інтересів позивачки є більш важливими, ніж дотримання майнових прав [PERSON] , яка законним шляхом добросовісно набула своє нерухоме майно, покладаючись на легітимність добросовісних дій органу місцевого самоврядування. Як наслідок, суд переконаний у тому, що намагання виправити допущену в минулому органом державної реєстрації «помилку» щодо зазначення в Державному реєстрі назву вулиці «[ADDRESS]» замість « [ADDRESS] », не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказану третю особу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні, судом не встановлено існування обставин неправомірності Рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 47 від 11 вересня 2004 року та його прийняття із порушенням до вимог законодавства. Як наслідок, відсутні підстави для визнання недійсним і скасування зазначеного рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка обрала невірний спосіб захисту свого права, оскільки майнові права позивачки необхідно захистити шляхом вирішення питання про приведення у відповідність інформації в реєстрі речових прав на нерухоме майно та усунення невідповідності даної інформації правовстановлюючим документам [PERSON] .. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Також, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed