Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідачки на її користь 754 грн. 30 коп. матеріальної шкоди та судові витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є фізичною особою-підприємцем та має на ринку за адресою: [ADDRESS]. Її діяльність полягає в тому, що вона закуповує для реалізації на ринку товари промислової групи - дитячі іграшки. Для реалізації цих товарів вона має право використовувати найману працю, тобто наймати продавців за трудовим договором. 30.01.2014 року між нею та [PERSON] було укладено трудовий договір, згідно з яким відповідачка зобов'язалася виконувати роботу продавця. Вказаний договір є безстроковим. Крім того, з [PERSON] також був укладений договір про повну матеріальну відповідальність як з особою, робота якої пов'язана із продажем переданих їй цінностей. 01.04.2014 року було проведено інвентаризацію-переоблік, в результаті якого виявлено недостачу в сумі 754,30 грн. Інвентаризація проводилась в присутності відповідача. З результатами переобліку відповідач погодилася, визнала, що дійсно допустила недостачу ввіреного їй майна, підписала акт інвентаризації та зобов'язалася до 04.04.2014 року погасити недостачу. З того часу відповідачка на роботу не виходить. 02.04.2014 року позивачка надіслала на адресу [PERSON] письмову пропозицію погасити недостачу до 01.05.2014 року. Однак, до теперішнього часу відповідачка недостачу не погасила. В судовому засіданні позивачка поданий нею позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причини не явки суду не пояснила, про час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ч. 1-2 ст. 224 та ч. 2 ст. 225 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Згідно ч. 3 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Судом встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець. 30.01.2014 року між позивачкою та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір б/н, відповідно до п. 2 якого відповідачка зобов'язалася виконувати продаж непродовольчих товарів, що підтверджується копією вказаного договору. Крім того, 29.01.2014 року між сторонами по справі було укладено договір матеріально-відповідальної особи, відповідно до якого відповідачка несе повну відповідальність за збереження матеріальних цінностей (товару, грошей) ПП [PERSON], що підтверджується копією зазначеного договору. Відповідно до акту про прийому товарів від 29.01.2014 року [PERSON] прийняла товар ПП [PERSON] на суму 46 680,45 грн. Вказаний факт також підтверджується результатами переобліку від 29.01.2014 року. Крім того, згідно акту про прийому товарів від 29.01.2014 року [PERSON] прийняла товар ПП [PERSON] на суму 46 669,95 грн. Як вбачається з акту недостачі від 01.04.2014 року під час переобліку 01.04.2014 року позивачкою було виявлено недостачу товару на суму 754,30 грн., що сталася з вини відповідачки. Відповідно до вказаного акту відповідачка зобов'язалася виплати вказану недостачу до 04.04.2014 року. Проте, недостача в розмірі 754,30 грн. відповідачкою на час розгляду справи не виплачена, що дає підстави для її стягнення у примусовому порядку. Судові витрати на суму 243,60 грн., що сплачені позивачкою, підлягають стягненню з відповідачки на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved