Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом, у якому просила усунути свого брата [PERSON] від права на спадкування після їх померлої матері [PERSON] частки квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Позивачка пояснила, що [INFO] померла її матір [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на частку квартири [ADDRESS]. Відповідач є її рідним братом, який жорстоко поводився з матір'ю, щодня влаштовував скандали та висловлював у бік матері погрози, вчиняв психологічне насильство над матір'ю, не надавав їй допомогу. Не витримавши психологічного насильства з боку сина, матір покінчила життя і покінчила життя самогубством. Вважає, що відповідач повинен бути усунений від права на спадкування на підставі ч.1 та ч.3 ст.1224 ЦК України. Відповідач [PERSON] позов не визнав і просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була власником ? частки квартири [ADDRESS], що не заперечується сторонами. [INFO] [PERSON] померла, у довідці причиною її смерті зазначено - повішання (а.с.41,42). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №189/2013 відповідно до вимог ст.1269 ЦК України із заявами про прийняття спадщини в установлений ст.1270 ЦК України строк до Першої Маріупольської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON], яка є дочкою померлої, та [PERSON], який є сином померлої. Відповідно до ч.1 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Відповідно до ч.3 та 5 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки та діти, а також інші особи, якщо вони ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. З п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Проте у суду немає підстав для встановлення факту ухилення відповідача від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця чи ухилення від надання спадкодавцеві допомоги, факту перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу у допомозі відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином ухилення характеризується умисною формою вини. Натомість з матеріалів справи і показів свідків вбачається, що сам відповідач є інвалідом другої групи з дитинства (а.с.68-69), тобто людиною, що також потребує піклування. У судовому засіданні не було встановлено, що за життя [PERSON] потребувала допомоги від [PERSON] й доказів цьому позивачка суду не надала. Натомість судом встановлено, що [PERSON] до дня смерті не перебувала у безпорадному стані, а навпаки самостійно себе обслуговувала, працювала на телебаченні, отримувала пенсію, готувала їжу, прала одяг, прибирала у квартирі, вела активний спосіб життя тощо, отже [PERSON] не була безпомічною та неспроможною своїми силами фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя. Так, допитані у судовому засіданні за клопотанням позивачки свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що померла не була безпомічною, була фізично активною, працювала, вела активний спосіб життя, доглядала за собою та мамою похилого віку - [PERSON] Покази свідків у тій частині, що у померлої з сином [PERSON] були непорозуміння та сварки, не свідчить про те, що причиною смерті спадкодавця були прояви насильства з боку відповідача, оскільки [PERSON] пішла з життя через суїцид. Доказів притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за умисне позбавлення життя спадкодавця суду не надано. З показів свідка [PERSON], вбачається, що він був дільничним лікарем-психіатром і його пацієнткою була [PERSON], яка протягом 20 років перебувала на обліку в психлікарні №7 м.Маріуполя з діагнозом: шизофренія, параноїдна бредова форма, безперервний тип. Їй надокучали голоси, іноді вона висловлювалася бредоподібно, тому їй призначалася антигалюциногенна терапія. При цьому вона не потребувала стороннього догляду, самостійно за собою слідкувала. З досліджених судом матеріалів ЖРЗСП №7167 від 14.06.2012 р. вбачається, що мав місце факт звернення [PERSON] до Жовтневого РВ ММУ УМВС України в Донецькій області для вжиття заходів стосовно [PERSON], який в ході конфлікту висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, але постановою від 17.06.2012 р. у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Відповідно до п.4 роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що викладені у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-134, усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 1224 ЦК підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. Суд дійшов висновку про безпідставність стверджень позивачки як на підставу позову посилання на ч.1 ст.1224 ЦК України, зокрема про те, що відповідач умисно позбавив життя спадкодавця, оскільки жодних належних доказів на підтвердження цього суду не надано. Судом також не встановлено, що відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві і що спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво була у безпорадному стані. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд у відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України виходив із принципу змагальності й рівності прав сторін у поданні доказів, а також розглядає спір в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. При цьому суд керувався вимогами ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними способами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими способами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed