Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що вона являється власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В даному житловому будинку крім позивачки зареєстровані її невістка [PERSON] , онук [PERSON] , а також відповідач, який фактично з 1996 року не проживає в даному житловому приміщенні, а значить втратив право користування ним. Позивачка, як власник житла, звернулася до суду, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, обгрунтовуючи тим, що відповідач не проживає у будинку позивачки з 1996 року, тобто, протягом тривалого часу, а отже, втратив право користування ним. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що являються сусідами позивачки, а тому можуть підтвердити, що відповідач є її сином, однак не проживає за даною адресою приблизно з 1996 року. На даний час фактичне місце перебування та проживання відповідача їм не відоме. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачці по справі на підставі рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.06.2018 року, яке набрало чинності (справа № 708/504/18). Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Чигиринської міської ради від 12.04.2021 року № 1485-06-42, вбачається, що в даному будинку за адресою: [ADDRESS] , крім позивачки, як власниці будинку, зареєстровані також: син - [PERSON] , онук - [PERSON] та невістка - [PERSON] . Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 141-02-33/7 від 13.04.2021 року, складеного комісією в складі депутата Чигиринської міської ради Черкаської області та сусідів позивачки, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але фактично не проживає в ньому з червня 1996 року. Згідно з ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Той факт, що з червня 1996 року [PERSON] не з`являвся за місцем своєї реєстрації в судовому засіданні підтверджується зокрема і показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у житловому будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім`ї власника будинку користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на неї, а припинення права власності особи на будинку припиняє право членів сім`ї на користування цим житлом. А у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, не з`являючись жодного разу у будинку позивачки потягом тривалого часу - більше двадцяти років, втратив інтерес до цього житла. Доказів на спростування цього відповідачем не надано. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач, не проживаючи в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , більше одного року без поважних причин і, не маючи права власності на нього, втратив право користування даним жилим приміщенням. Також суд вважає необхідним у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений останньою судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved