Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В її домоволодінні також зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які в будинку не проживають та їх особисті речі там відсутні, проте у добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації відмовляються. Разом з тим, позивачка зазначила, що несе додаткові витрати по сплаті комунальних послугах, та інші додаткові витрати на будинок через реєстрацію відповідачів, тому вона змушений звернутися до суду з вимогами визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. У судове засідання позивачка надала письмову заяву у якій просила розгляд справи проводити без її участі, вимоги підтримала у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Ухвалою суду від 27.12.2018 року відкрито провадження у даній справі та відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання надав письмову заяву у якій зазначив про можливий розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 14.03.2006 року виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №712 [PERSON] є власником 1/2 частини сумісного майна подружжя - домоволодіння [ADDRESS] . Разом з тим, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2006 року виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №709 [PERSON] є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] . Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин, позивачці [PERSON] у повному обсязі на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що згідно довідки виданої Підгородненською міською радою №2323 від 05.12.2018 року у будинку [ADDRESS] , окрім позивачки [PERSON] зареєстровані також відповідачі [PERSON] , який не проживає за вказаною адресою з 2015 року та [PERSON] , який також не проживає за вказаною адресою з 2017 року та які приходиться позивачці синами. Так, відповідно до п. 39 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК Проте, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідачі лише зареєстровані за вищезазначеною адресою, однак фактично у будинку не проживають, особистих речей там не мають, комунальних послуг вони не сплачують, та будь-яких грошових коштів на утримання будинку не надають. Зокрема, факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою з квартального комітету. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Частиною 1 ст. 156 ч. 1 ст. 165 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Це дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України). У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання ,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за №2 від 12 квітня 1985 року зазначено, що судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз`яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016року №207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають до повного задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача повинно бути стягнено сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved