Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обгрунтувала тим, що шлюб з відповідачем, зареєстрований 25.06.2006 року у виконкомі Тязівської сільської ради Тисменицького району, за актовим записом №3. Від спільного шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Причиною звернення до суду є те, що вони з відповідачем люди різних характерів і протилежних поглядів на життя, відповідач зловживає спиртними напоями, у нетверезому стані вчиняє сварки, принижує честь та гідність позивачки, чинить на неї психологічний тиск. На її прохання змінити свою поведінку, відповідач не реагує, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивачки та інтересам їх сина. Від позивачки надійшла заява, в якій вона просить справу про розірвання шлюбу розглядати без її участі. Позов підтримує та просить його задоволити. Після розірвання шлюбу просить залишити їй дошлюбне прізвище «Ковальчук». Від відповідача надійшла заява, в якій він просить справу за позовом [PERSON] до нього розглядати без його участі. Позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Згідно ч.2 ст.112 Сімейним кодексом України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їх дітей. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що причиною звернення є те, що позивачка з відповідачем люди різних характерів і протилежних поглядів на життя, відповідач зловживає спиртними напоями, у нетверезому стані вчиняє сварки, принижує честь та гідність позивачки, чинить на неї психологічний тиск. На її прохання змінити свою поведінку, відповідач не реагує, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивачки та інтересам їх сина, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивачки є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати з матірю, після розірвання шлюбу залишити позивачці дошлюбне прізвище. На підставі наведеного, відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved