Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що з відповідачем вона зареєструвала шлюб 20.07.2012 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Одруження з відповідачем виявилось невдалим. З березня 2016 року їх шлюбні відносини фактично припинились. Позивачка вказує, що з відповідачем спільно господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. Позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дня подачі позову до досягнення повноліття дітьми, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Також позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судове засідання позивачка [PERSON]не зявилася, але надала суду заяву з проханням про розгляд справи у її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. В судове засідання відповідач не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином. Суд, згідно ст.76,169,224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: 20.07.2012 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є у справі. Сторони від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких є у справі. Сторони проживають разом, однак, спільно господарство не ведуть, втратили почуття поваги та любові один до одного, що підтверджується поясненнями позивачки, викладеними у позовній заяві. Позивачка наполягає на розлученні, відповідач свої заперечення проти цього (якщо у нього такі є) Діючим законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 СК України. При цьому, згідно ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів обєктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення для справи. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки суд вважає необхідним залишити без змін. Отже, суд вважає можливим розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 20 липня 2012 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 75. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки суд вважає необхідним залишити без змін. Відповідно до ст.180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8\~ст. 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Отже, відповідно до зазначених норм, а також ст. 180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати сина до досягнення ним повноліття та забезпечити йому рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, позивачка має право на отримання від відповідача аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Враховуючи вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів законності, обєктивності, доцільності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з [PERSON], [INFO], який народився в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 19.09.2016 року до досягнення повноліття дітьми, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Крім того, відповідно до ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн., згідно квитанції, яка є в матеріалах справи, витрати на юридичну допомогу в сумі 200 грн., які підтверджуються квитанцією, Угодою, свідоцтвом, які є в справі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved