Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем, в якому вона перебувала з 16.02.2002 року по 01.04.2009 року у них є неповнолітня дитина, дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем їх спільна дитина залишилася проживати з нею. На даний час вона є громадянкою [PERSON] Федерації, постійно проживає там разом з дочкою та зареєстрована в якості мешканки [INFO] міського округу [PERSON] області. З метою провідати родичів, позивачка з дочкою вїхала на територію України. 03.10. 2016 року повертаючись назад до РФ на пропускному пункті «Гоптівка», її дочці [PERSON] було відмовлено в перетині кордону в супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, про що було винесене відповідне рішення. Зважаючи на те, що відповідач довгий час, а саме близько семи років не приймав та не приймає ніякої участі в житті дитини, його місце перебування не відоме ні як позивачці, ні його близьким родичам, просить суд надати дозвіл на виїзд з України її неповнолітньої дочки без згоди батька та без його супроводу. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. [PERSON], в відношенні якої було винесено рішення про відмову в перетині державного кордону України дитині, яка не досягла 16-річного віку, пояснила суду, що з 2009 року проживає постійно разом з матірю - [PERSON] в [PERSON] Федерації, за місцем постійної реєстрації останньої, ходить до школи та з моменту розлучення батьків не бачилася та не спілкувалася з батьком. Ніяких стосунків з ним не підтримувала і мати, а тому його місце знаходження їм не відоме. Мати відповідача [PERSON] також повідомила суду, що її син, який зареєстрований в якості мешканця в [INFO] фактично не проживає за даною адресою близько семи років. Весь цей час вона позбавлена спілкування з ним. За весь цей час їй не вдалося встановити місце його перебування. Він не дзвонить та не приїздить, а тому фактично отримати від нього дозвіл на виїзд онуки з України в супроводі матері не вбачається можливим. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток за місцем його реєстрації в якості мешканця. Заслухавши осіб, що брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та надані докази суд приходить до наступного. У відповідності ст.214 ЦПК України при ухваленні рішення, суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі з 16.02.2002 року. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 01.04.2009 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу у них є неповнолітня дитина, дочка [PERSON], [INFO], яка після розлучення батьків залишилася проживати разом з матірю. Позивачка є громадянкою [PERSON] Федерації та постійно проживає в с.Кантаурово міського округу Бор Нижегородській області по вул. Кооперативній, 46, що підтверджується проставлений штемпелем про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянки РФ №75 3687252 [PERSON]. З метою провідати родичів, вона по своєму вищезазначеному документу вїхала на територію України разом з дочкою, особу якої підтверджує свідоцтво про народження серії 1-ВЛ №216066 видане Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області 24.07.2002 року. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Повертаючись додому, до [PERSON] Федерації 03.10.2016 року уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону ВПС «Дергачі» МАПП «Гоптівка» капітаном [PERSON] у відношені [PERSON], [INFO], було винесено Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку в супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків. В звязку з тим, що місце знаходження відповідача не відоме ні його колишній дружині, ні їх дочці, ні близьким його родичам, позивачка не може повернутися до країни де постійно проживає разом з дитиною, де працює, а остання навчається. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно принципу 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і гармонійного розвитку. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст.155 СК України). Згідно ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Згідно п.п.3 п.2-2 даних Правил передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Outcome: approved