Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що згідно з рішенням заводського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2004 року їй та відповідачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Частки у квартирі не визначені. Свої частки у спільній сумісній власності вони вважають рівними, тобто кожному з них належить по ? частці квартири. Позивач просить визначити частки співвласників квартири [ADDRESS] рівними, по ? частці їй та [PERSON] Уточнивши позовні вимоги, позивач просила виділити їй з спільної сумісної власності на праві власності ? частку квартири по вул. Крилова, 15\\109 в м. Миколаєві У судовому засіданні позивачка не була присутня, надавши заяву про розгляд справи за її відсутністю, відповідно до якої, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник Миколаївської міської ради не був присутнім в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі та прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не був присутнім, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був сповіщений у встановленому законом порядку. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Кожен учасник спільної сумісної власності має право на визначення його частки, внаслідок чого спільна власність стає частковою. Згідно зі ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, тобто виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до зазначених норм, означає отримання власником, що виділяється, своєї частки в натурі в приватну власність або при неможливості поділу майна відповідно до часток на отримання грошової або іншої компенсації за свою частку від інших співвласників, до яких переходить право власності на цю частку. Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкриття після нього спадщини. Таким чином, з вищевказаних положень закону чітко слідує, що учасник спільної сумісної власності може припинити свою власність у ній лише в разі виділу або поділу, а не шляхом визначення часток у майні, що належить на праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2004 р. (а.с. 5). Частки співвласників не визначені. Суд вважає, що частка позивача, виходячи з рівності часток сумісних власників, становить ? частку квартири [ADDRESS]. З'ясувати наявність спору між між співвласниками щодо розміру належних у праві власності часток суд не має можливості через неодноразову неявку [PERSON] до суду. За таких обставин, суд вважає можливим виділити позивачці з права спільної сумісної власності на праві власності ? частку квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved