Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про надання дозволу на тимчасове багаторазове вивезення за кордон (та на зворотний в`їзд в Україну) доньки, яка не досягла 16-ти річного віку, [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , або інших уповноважених матір`ю дитини осіб (нотаріально посвідченою згодою), без згоди та супроводу її батька [PERSON] , у період з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили до досягнення [PERSON] 16-річного віку ( до [INFO] ) до Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської зони - Польщі, Угорщини, Німеччини, Греції, Іспанії, Італії, Латвії, Литви, Мальти, Нідерландів, Словаччини, Чехії, Португалії, Франції, Швейцарії, Естонії, Швеції; Російської Федерації, Білорусії та Автономної Республіки Крим, а також надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду за кордон України, дитини - [PERSON] ). Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23.10.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалу про відкриття провадження у відповідності до ч. 2,3 ст. 12-1 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» розміщено на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Відповідач відзив на позов не надіслав, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не надходило. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про народження [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; довідка від 15.10.2020 р. № 5129-5000315910 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , фактичне місце проживання - [ADDRESS] ; документи, які посвідчують особу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом сім`єю без реєстрації шлюбу. З січня 2018 року вони припинили стосунки, та на даний час спільно не проживають. Сторони мають спільну малолітню дитину, дочку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] , видане відділом РАЦС Нахімовського РУЮ у м. Севастополі 22.06.2010 р.). Весь час, з моменту народження, дитина проживає разом зі матір`ю. Відповідач не цікавиться життям спільної дитини, її дозвіллям, інтересами, тощо. Протягом останнього року позивачка кілька разів мала з відповідачем телефонні розмови, просила надати дозвіл на виїзди дочки за кордон з метою відпочинку, але він відмовляв без будь-якої конкретної мотивації, а в подальшому відповідач взагалі припинив відповідати на її телефонні дзвінки. У зв`язку з тим, що безпідставна відмова відповідача надати дозвіл на виїзд дочки за кордон порушує конституційне право дитини на вільне пересування, перешкоджає гармонійному та всебічному розвитку дитини, позивачка звернулась до суду із даним позовом. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.1 1.1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, мас право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний;, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У Постанові від 04.07.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 19, п. 3 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд вважає, що наведені наміри та дії позивачки відповідають якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, суд знаходить позов обгрунтованим і таким, що може бути задоволеним на підставі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства».

Outcome: approved