Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання дійним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру. В поданій заяві позивачка зазначила, що 04 червня 1998 року у м. Попасна між сторонами був укладений договір купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала відповідачці [PERSON], а позивачка купила в неї зазначену квартиру, передавши їй на той час суму 1200 грн. Даний договір був складений та зареєстрований універсальною товарною біржею «Содєйствіє», яка на той час знаходилась в м.Попасна. Після цього, на підставі зазначеного договору, 16 червня 1998 року Первомайським БТІ було за позивачкою було зареєстровано право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і позивачка з цього часу проживає в цій квартирі, зареєстрована в ній і користується нею по теперішній час. Однак, у 2016 році, позивачка мала намір продати зазначену квартиру і при зверненні до нотаріуса, позивачці стало відомо, що вищезазначений договір купівлі-продажу, який був складений та зареєстрований універсальною товарною біржею «Содєйствіє», не був засвідчений нотаріально, хоча це було обов»язково, згідно діючого законодавства на час укладання договору, а саме ст..227 Цивільного Кодексу УРСР 1963року. Після цього, позивачка намагалась з»ясувати місцезнаходження відповідачки, але це виявилось неможливо, тому що м.Первомайськ, де проживала відповідачка, в дійсний час віднесений до території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження (являється окупованою територією), тому позивачка, і на теперішній час не має можливості для нотаріального посвідчення зазначеного договору. Також, у своїх уточненнях до позовної заяви, позивачка зазначає, що при укладанні зазначеного договору універсальною товарною біржею «Содєйствіє» було вилучено правовстановлюючий документ, без якого неможливо нотаріальне укладання договору купівлі-продажу на теперішні час і також позивачка зазначає, що підчас перебування позову у провадженні, суду, відповідачка була повідомлена про розгляд цієї справи і виклик її до суду через засоби масової інформації, але вона не з»явилась до суду і не повідомила про своє місцезнаходження, що може свідчити про ухилення її від укладання нотаріальної угоди на зазначену квартиру. За таких обставин, позивачка звернулась до суду із дійсним позовом, та просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], який був укладений 04 червня 1998 року на універсальній товарній біржі «Содєйствіє» між нею В»ященко В.О. та відповідачкою [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з 16 червня 1998 року. До початку судового розгляду позивачка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, за участю свого представника, у поданій заяві підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення . У судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити.. Відповідач у судове засіданні не з»явилась, була належним чином повідомлена про день та час судового розгляду через засоби масової інформації, шляхом розміщення оголошення газеті «Урядовий кур»єр» про проведення судового розгляду в даній цивільній справі, повідомлень про причини неявки до суду від відповідачки не надійшло. За таких підстав суд проводить в даному провадженні заочний судовий розгляд, що передбачено ст..224 ЦПК України. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивачки, пояснення свідка, дослідивши письмові матеріали справи, зазначає наступне. Предметом даного позову являються договірні правовідносини та захист права власності позивачки, яке виникло у неї на підставі угоди (договору) купівлі-продажу квартири, який був укладений нею із відповідачкою у 1998 році та не був посвідчений нотаріально. Для визначення правової норми, \~що підлягає застосуванню до цих правовідносин, суд враховую положення ст.5 Цивільного Кодексу України 2004 року, яка встановлює, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, а також положення прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2004 року, згідно яких Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. А так, для вирішення дійсних позовних вимог необхідно застосовувати правові норми Української РСР 1963 року, положення Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», а також положення пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (щодо визначення моменту виникнення права власності у позивачки) Зокрема, ст.47 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Ст. 227 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року встановлено, що Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. При цьому ч.2 ст.47 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року зазначено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Також, п.2 Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», визначено, що захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч.2 ст.47 ЦК. А так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка дійсно купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] у відповідачки, передавши їй гроші у сумі 1200 грн. на підставі договору купівлі- продажу , який був складений та засвідчений універсальною товарною біржею «Содєйствіє» 04 червня 1998 року, що підтверджується копією договору купівлі продажу (біржовий контракт) на а.с.5, укладеного між [PERSON] (продавцом) та В»ященко [PERSON] (покупцем). На підставі зазначеного договору купівлі-продажу за позивачкою зареєстровано право власності на зазначену квартиру , що підтверджено реєстраційним посвідченням, виданим Первомайським БТІ виконавчого комітету Первомайської міської ради народних депутатів 16 червня 1998 року та внесеним в реєстраційну книгу за № 2968/20, що відповідає вимогам ст.227 ч.2 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, згідно якої договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. До цього ж на ім.»я позивачки було виготовлено технічні документи технічний паспорт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у приватній власності В»ященко [PERSON] , що вбачається з копії, доданою позивачкою до позовної заяви на а.с.6-7. При цьому, згідно відомостей зазначених в домовій книжці (а.с.9-11) позивачка В»ященко [PERSON] зареєстрована квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2000 року і по теперішні час, проживає в цій квартирі постійно, утримує дану квартиру, має у розпорядженні всі документи на квартиру, право володіння позивачкою даною квартирою ніким не оспорюється. Аналізуючи зазначені документи суд звертає увагу на те, що ні при реєстрації зазначеної квартири, ні при виготовленні технічних документі, ні при реєстрації місця проживання позивачки та інших дій, з боку відповідних органів не було піддано сумнівів щодо правомірності набуття права власності позивакою на певне майно. Тобто, вищезазначене свідчить про те, що позивачка, укладаючи договір купівлі-продажу, виконала умови , передбачені законодавством щодо прийняття майна та передачі грошей за майно (квартиру), що відповідає положенням ст.224 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року і таким чином у неї виникло право власності на цю квартиру у розумінні ст.128 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, згідно якої - право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З фактичних обставин справи судом встановлено, що при укладанні зазначеного договору купівлі-продажу, не було дотримано порядку, передбаченого ст.227 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року щодо нотаріального посвідчення такого договору. Однак, враховуючи що позивачка виконала всі умови зазначеної угоди, а саме: прийняття в оперативне управління майна (квартири за адресою: Луганська обл..[ADDRESS]), передачі коштів за купівлю картири ,що передбачено договором купівлі-продажу, укладеного між сторонами 04 червня 1998 року щодо купівлі позивачкою зазначеної квартири - суд вважає, що відповідачка ухилилась від нотаріального посвідчення цієї угоди за підстав, що не залежали від позивачки. Викликати у судове засідання відповідачку не представилось можливим, тому, що м.Первомайськ Луганської області, згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р - віднесений до переліку населених пунктів, на території, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, в зв»язку із чим поштове обслуговування м.Первомайськ не здійснюється. Свідок [PERSON], явку якої у судове засідання забезпечила сторона позивача пояснила, що вона проживає у м.Первомайськ, раніше із нею по сусідству проживала гр..[PERSON], їй відомо що [PERSON] продала свою квартиру в м.Золоте, але зараз [PERSON] немає, місцезнаходження її невідомо. Будь-яких відомостей про її переселення з окупованої території також немає. Відповідачка [PERSON] була повідомлена про розгляд даної справи шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду через газету «Урядовий кур»єр», але вона до суду не з»явилась та не повідомила про причину своєї неявки або будь-які інші відомості. А так, на підставі ст.47 ч.2 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року, суд вважає можливим визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], який був укладений 04 червня 1998 року на універсальній товарній біржі «Содєйствіє» між позивачкою В»ященко В.О. та відповідачкою [PERSON] При цьому, суд враховує, що відповідно до положень п.2 Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», визначено, що захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч.2 ст.47 ЦК. Тобто, позивачкою правильно обрано спосіб захисту свої прав в межах данного позову. Також відповідно до положень п.4 Пленуму Верховного Суду № 3 від 28.04.1978р «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» - якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ст..47 ч.2 ЦК за вимого сторони, яка виконала угоду … вправі визнати угоду дійсною. Таким чином, суд вважає, що в межах даного позову, з боку позивачки доведено, що між нею та відповідачкою було досягнуто згоди з істотних умов угоди і така угода не містила протизаконних умов, що також є підставою для визнання зазначеної угоди дійсною в розумінні положень пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (п.4). До цього ж, враховуючи, що в межах цього судового розгляду доведено, що угода між сторонами щодо купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - може бути визнана дійсною, то є підстави для визнання за позивачкою права власності на дану квартиру, тому що відповідно до положень ст..128 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором і відповідно до положень ст..146 Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння . Також, вирішуючи в межах даного позову питання щодо обґрунтованості вимог позивачки щодо визнання за нею права власності, суд також враховує положення пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п. 5.якого визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України 2004р). Тому враховуючи зазначені правові норми, суд вважає, права власності на зазначену квартиру у позивачки виникло з дня реєстрації за нею права власності на дану квартиру Первомайським БТІ виконавчого комітету Первомайської міської ради народних депутатів з 16 червня 1998 року. Таким чином, суд вважає, що в межах даного позову, з боку позивачки доведено правомірність набуття нею права власності на певне майно, а саме на квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі угоди купівлі-продажу, яка була укладена із дотриманням усіх суттєвих умов між сторонами, але не посвідченна нотаріально з причини ухилення від цього відповідачки, в зв»язку з чим позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. До цього ж, суд зазначає, що згідно Постанови Верховної Ради України № 1693-УІІ від 07.10.2014 року «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Луганської області …» - м.Золоте віднесено до Попаснянського району, тому адресу майна позивачки правильно вважати такою: [ADDRESS] На підставі викладеного, ст.ст. 47 ч.2, 128, 146, 227 Української РСР 1963 року, положення Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978р «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», положення пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ,

Outcome: approved