Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з 15.06.2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу має неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 24.10.2005 року з відповідача на її користь на утримання дитини стягуються аліменти у розмірі1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, до повноліття дитини. За виконавчим листом було відкрите виконавче провадження, яке декілька разів передавалося з одного відділу ДВС м. Макіївка до іншого, доки постановою державного виконавця Центрально-Міського районного ВДВС від 30.11.2011 року було закінчено, визначена заборгованість по аліментам в розмірі 16 577, 25 грн. та виконавчий лист було передано на виконання до ВДВС Димитрівського МУЮ. Просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню від суми несплачених аліментів у розмірі 76 331, 41 грн., додаткові витрати на розвиток здібностей дитини в розмірі 100 грн. щомісячно, витрати на оздоровлення дитини один раз на рік 300 грн. в період червень-серпень до його повноліття, змінити розмір аліментів, визначивши їх у твердій грошовій сумі. Рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки від 09 листопада 2012 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) на заборгованість по аліментам в розмірі 76 331,41грн.; змінено розмір стягнення аліментів за рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від [INFO]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 650 грн., щомісяця на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], починаючи з 22.03.2012 року; виконавчий лист № 2-3058 від 17.10.2005 року про стягнення аліментів з [PERSON] у розмірі1/4 частини від його заробітку (доходу) на користь [PERSON] відкликано; стягнуто з відповідача на користь позивача наперед додаткові витрати на сина [PERSON], 08 липня 20003 року народження в розмірі 100гривен щомісячно, починаючи з 22.03.2012 року до повноліття дитини; в решті позову відмовлено . Стягнуто в [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 763,31 грн. З зазначеним рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позову, посилаючись на посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідальність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що основною підставою для нарахування пені за прострочення аліментів є вина боржника, про те рішення суду не містить жодних висновків про вину відповідача у несплаті аліментів. Судом не враховано, що відповідач працює, має постійний дохід, не заперечує у добровільному порядку надавати допомогу на утримання дитини, проте позивачка не бажає з ним спілкуватись. Судом першої обставини не встановлено всі обставини виникнення заборгованості по сплаті аліментів, не встановлено її розмір, час за який вона виникла, тобто не виконані вимоги ч. ст. 196 СК України. Позивачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач та його представник в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від них надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення неустойки на заборгованість по аліментам, зміну розміру аліментів суд першої інстанції виходив з вимог ст..180-185, 192,194, 196,197 СК України та їх доведеності. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач з 15.06.2011 року перебували у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 24.10.2005 року з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дитини стягуються аліменти у розмірі ? частини від його заробітку (доходу) щомісяця, до повноліття дитини. Довідкою Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції від 30.11.2011 р. підтверджується що на виконанні у відділі ДВС знаходиться виконавчий лист № 2-3058 від 17.10.2005 року про стягнення аліментів з [PERSON], який станом на 30.11.2011 року допустив заборгованість по аліментам на загальну суму 16 577, 25 грн. Згідно постанови Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції від 30..11.2011 р виконавче провадження закінчено в звязку з мешканням боржника в м. Димитров вул. Котовського, буд. 25. З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що дитина навчається в музичній школі, щомісячні витрати складають 350-430 грн. Згідно п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення є невідповідальність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Так, відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, виходячи зі змісту норм ч.1 ст.196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Виходячи з положень вищевикладених норм закону, у разі наявності у боржника заборгованості по аліментам, яка утворилася з його вини, одержувач має право на отримання неустойки (пені). Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із рішення суду станом на 30.11.2011 року має місце заборгованість по аліментам на загальну суму 16 577,25 гривен за період з 01.11.2009 року по 20.11.2011 року, про те позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що зазначена заборгованість утворилась саме з вини відповідача. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не надав належної правової оцінки всім доказам по справі та прийшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення неустойки (пені) в розмірі 76 331,41 гривен, крі того, в порушення процесуального закону не навів в рішенні суду жодного розрахунку заборгованості по неустойки (пені). Також невірним є висновок суду першої інстанції про зміну розміру аліментів та визначення аліментів у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обовязку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Проте суд першої інстанції на зазначені вимоги Закону уваги не звернув, не дослідів всі обставини справи, не зазначив в рішенні які саме зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із сторін та в іншим обставинам, передбачених СК України, послужили підставою для зміни розміру аліментів. А матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних позовних вимог. Також не можливо погодитись з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат. Частиною 1 ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до передбаченої ст.185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі. Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не навів жодного доказу, який би дав підстави для задоволення позову в цій частині, жодним чином не мотивував своє рішення. Крім того, позивачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих вимог. Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки позивачка при звернені до суду з цим позовом була звільнені від сплати судового, то судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial