Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Фізичної особи підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору, зобов'язання видати наказ про звільнення, внесення відповідного запису в трудову книжку, повернення трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно наказу № 26671 від 14.05.2007 р. про прийняття на роботу та трудового договору від 14.05.2007 р., (який зареєстровано в Черкаському міському центрі зайнятості) у Фізичної особи підприємця - [PERSON] вона працювала на посаді продавця непродовольчих товарів. Договором передбачено посадові обов'язки та посадовий оклад 420 грн. у розмірі мінімальної заробітної плати, яка існувала на той період згідно чинного законодавства. Крім письмового договору, усно було обумовлено її місце роботи - Торговий центр «Будинок меблів» у м. Києві та обов'язки по реалізації наданих працедавцем товарів, а саме: м'яких меблів виготовлених на меблевій фабриці в с. Червона Слобода по вул. Чкалова №2 в Черкаському районі Черкаській області. Для оформлення трудових відносин у її трудову книжку, яку вона передала працедавцеві та постійно перебуває у неї, 14.05.2007 р. внесено запис № 16 про прийом на роботу. Незважаючи на передбачену трудовим договором щорічну відпустку, за весь період роботи з 15.05.2007 р по 01.06.2013 р вона їх ні разу не отримувала. Через чергову відмову 01.06.2013 р. працедавцем надати передбачену трудовим договором щорічну відпустку, сторони усно у телефонній розмові погодились припинити трудові відносини, оформивши їх звільненням позивачки за власним бажанням з 02 червня 2013 р. У наступний робочий день - 03.06.2013р.на усне звернення до працедавця видати їй наказ про звільнення, розрахунок та грошову компенсацію за невикористані впродовж 6 років роботи чергові відпустки у сумі 6 000 грн. та видати трудову книжку, позивач отримала усну відмову від відповідача. Письмове звернення, щодо звільнення з займаної посади за власним бажанням та отримання повного розрахунку грошової компенсації за невикористані відпустки, відправлені [PERSON] та отримані ФОП [PERSON] 18.06.2013р., також залишені відповідачкою без відповіді. В зв'язку з цим позивачка звернулась за захистом свого порушеного права в судовому порядку. До того ж відсутність трудової книжки не давала позивачу можливості працевлаштуватись в іншому місці, порушувала її звичайний уклад життя та завдавав сильних душевних страждань. Просила стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, яку впослідуючому, збільшила до 20 000 грн, а також, за час не проведення з нею повного розрахунку - стягнути на її користь середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення одномісячного заробітку. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та уточненні до позовної заяви, просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала у повному обсязі, суду пояснила, що позивачка дійсно працювала у Фізичної особи підприємця - [PERSON] з 14.05.2007 р. В період роботи отримувала заробітну плату, яка збільшувалась по мірі збільшення мінімальної заробітної плати та виплачувалась працівнику кожного місяця на підставі відомостей на виплату грошей. Впродовж всього часу роботи позивач отримувала оплачувані відпустки, що підтверджується наказами підприємства про надання основної щорічної відпустки [PERSON] 01.06.2013 р [PERSON] безпідставно покинула робоче місце, без пояснень не з'являлась на роботу, про що роботодавцем були складені відповідні акти про неявку на роботу без поважних причин на робочому місці. Заява позивача про звільнення датована 02. 06.2013 року була відправлена позивачем 06.06.2013 року, а отримана відповідачем 18.06.2013 року, що вказує про недотримання вимог законодавства щодо належного порядку звільнення за власним бажанням працівника, встановленого ст. 38 КЗпП. На виклики працедавця відправлені поштовим зв'язком в серпні 2013 р., з'явитись до ФОП [PERSON] та пояснити причину відсутності на робочому місці позивачка не реагувала. Тому, Наказом № 12-к від 14.11 2013 р. була звільнена з посади продавця непродовольчих товарів з 01.06.2013 р. за прогули п.4.ст.40 КЗпП. Наказ спрямовано до центру занятості для зняття трудового договору з реєстрації. Позивачці нараховане та депоновано грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 14.05.2012 по 01.06.2013 р. у розмірі 735,18 грн. Вимоги позивачки повернути їй трудову книжку вважає безпідставними тому, що зберігання трудових книжок у суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму не передбачене відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58. Також представник відповідача вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами. Вислухавши пояснення сторін , розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позовні вимоги частково законними та обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлені наступні факти та правовідносини: Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців [PERSON] 25.01.2001р. зареєстрована реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області як фізична особа - підприємець (далі - ФОП). Місце знаходження ФОП [PERSON] - м. Черкаси. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] знаходилась з відповідачем ФОП [PERSON] у трудових відносинах на підставі укладеного трудового безстрокового договору з 14.05.2007 р., який зареєстрований в центрі зайнятості у м. Черкаси. У судовому засіданні встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач працювала на посаді продавця непродовольчих товарів за робочим місцем у торговому центрі «Будинок меблів» у м. Києві . 01.06.2013 року позивачка звернулась до відповідача з письмовою заявою про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 02.06.2013 року, яку направила поштою за адресою місцезнаходження відповідача. Даний лист отримано відповідачем 18.06.2013 р (а.с.12,13,14). Рішення за даною заявою відповідачем не прийнято. Протягом червня 2013 року відповідачем складені та одноособово підписані у м. Черкаси акти про відсутність на робочому місті позивача. З наданих актів вбачається, що з ними позивача не ознайомлювали, пояснення з приводу відсутності на робочому місці у неї не витребовувались (а.с.65,66,67). Наказом від 14 листопада 2013року №12-К позивача було звільнено з зазначеної посади з 01 червня 2013 року за прогули на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.105). Про наявність зазначеного наказу позивачу стало відомо під час судового засідання при розгляді даної справи. Суд вважає необхідним зауважити про те, що при винесенні даного наказу відповідачем порушено строки давності накладення адміністративних стягненню, оскільки згідно вимог ст.147-149 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під підпис. Разом з тим, вимог про визнання даного наказу незаконним чи його скасування в даному провадженні не заявлено. Вирішуючи питання по обґрунтованість вимог про розірвання трудового договору, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 38 КзпП України передбачено право працівника розірвати трудовій договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Використовуючи надане їй право, позивач 06.06.2013 року направила відповідачу заяву від 01.06.2013 року про звільнення за власним бажанням. Даний лист отримано відповідачем 18.06.2013 року, рішення щодо поданої заяви мало бути прийнято відповідачем після спливу двотижневого строку після отримання заяви. Неприйняття відповідачем рішення, а також винесення в подальшому наказу про звільнення у зв'язку з прогулами, на думку суду, суттєво порушують права позивача, визначені трудовим законодавством. Захищаючи порушені права позивача, суд вважає правильним розірвати трудовий договір, укладений 14.05.2007 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] з 03.07.2013 року (тобто після спливу двох тижнів з дня отримання останньою заяви від позивача про звільнення) на підставі ч.1. ст.38 КЗпП України. Дослідивши у сукупності докази підтверджуючі доводи позивача про те, що відповідач порушив її право, передбачене ст.38 КЗпП України, на звільнення за власним бажанням та безпідставно звільнив її за прогули. Ураховуючи вище викладене, виходячи за межи позовних вимог позивача, та з урахуванням того факту, що позивач звертався до роботодавця із заявою про розірвання трудового договору, суд знаходить, що обставинами, якими відповідач мотивував звільнення з роботи позивача, дана неправильна юридична кваліфікація. Виходячи з цього, вважає необхідним змінити формулювання причини звільнення з роботи та привести формулювання причини звільнення з роботи відповідно до вимог чинного законодавства на підставі ст.38 КЗпП України - власне бажання. Вирішуючи питання про обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 14.05.2007 р по день звільнення, суд виходить з наступного. Ст.6 Закону України «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Згідно із ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно із ст.12 Закону України «Про оплату праці» оплата щорічних відпусток та виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпуски належать до інших норм і гарантій в оплаті праці та відносяться до питань, що випливають із трудових правовідносин. Відповідачем надано суду копію Наказу №2-К від 03.05.2012 року та копії записок про надання відпусток [PERSON] від 01.10.2008р, 28.05.2009р, 01.08.2010 р, 10.08.2011р, 03.05.2012 року. На думку відповідача, дані докази підтверджують те, що в період роботи з 14.05.2007 року по 03.05.2011 року позивач використала своє право на перебування у відпустках, що унеможливлює стягнення грошової компенсації за їх невикористану частину. Враховуючи те, що у відповідності до вимог ст. 10 Закону України «Про відпустки», конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну, надані суду докази щодо надання відпусток позивачу, суд вважає неналежними, оскільки рішення власника про надання відпустки оформлюється шляхом видання наказу, який на ознайомлення надається працівнику. Копія наказу та записки цим вимогам не відповідають. Посилання відповідача на введення діловодства за місцем знаходження юридичної особи, яке територіальне віддалено від робочого місця позивача, не є підставою для невиконання вимог щодо належного оформлення відпустки, прийняття відповідного рішення та ознайомлення з ним працівника може бути визнано судом підставою, яка звільняє відповідача від доказування належного ним трудового законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачці щорічні відпустки не надавались, починаючи з дати прийняття на роботу 14.05.2007 року по день звільнення. Загальна кількість днів щорічної відпустки, що невикористана позивачем складає 130 календарних днів. Компенсація за невикористану відпустку нараховується та виплачується згідно із Порядком обчислення середньої зарплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Розрахунковий період становить 12 місяців, що передують місяцю виходу у відпустку. Таким чином, суд вважає, що згідно детального розрахунку компенсації за невикористані щорічні відпустки підлягає стягненню на користь позивача сума у розмірі 5344,3 грн. (130 днів невикористаної відпустки х 41,11 грн), які в день звільнення [PERSON] не виплачено. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, суд відхиляє, оскільки з огляду на положення ст..2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати, зокрема до компенсаційних виплат, належить і компенсація за невикористану відпустку, а вимоги щодо стягнення заробітної плати строком не обмежуються. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини». Суд дійшов висновку про безпідставну затримку відповідачем остаточного розрахунку при звільненні в період з 03.07.2013 року по дату ухвалення рішення судом. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині затримки виплати в період з 03.07.2013 року по 06.02.2014 року. Середньоденна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 за два повні останні місяці роботи позивача. Так як у червні 2013 року позивач лише відпрацював 1 день, двома останніми, повністю відпрацьованими місяцями роботи є квітень та травень 2013 року. Сумарний розмір заробітної плати за ці місяці склав 2512,4 грн. З урахуванням відпрацьованих днів за ці два місяці - 41, середньоденна заробітна плата позивача складає суму 61 грн.27 коп. Таким чином до стягнення з відповідача підлягає сума середнього заробітку 61,28 грн х 154 днів =9 437,12 грн. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані податки. Стосовно заявлених позовних вимог та доводів позивачки про зобов'язання відповідачки повернути трудову книжку з відповідними записами про звільнення, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню та зазначає наступне. Відповідно до ст. 47 КЗпП обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, чого відповідачка не зробила. Згідно п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо утримання відповідачем її трудової книжки, або факту передання вказаної трудової книжки на зберігання відповідачці. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності». Зазначені вище порушення трудових прав позивачки перебувають у безпосередньому причинному зв'язку з заподіянням позивачці моральної шкоди. Моральна шкода виражена у моральних стражданнях, переживаннях (як постійна занепокоєність, нервозність, стан здоров'я та ін.) позивачки. Поновлення її прав вимагає від неї додаткових, раніше непередбачуваних зусиль. Вирішуючи питання щодо розмірі моральної шкоди, суд враховує критерії розумності та достатності відшкодування та оцінує її у розмірі 500 гривень. Крім того, враховуючи, що позивачку звільнено від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на корсить держави судовий збір за розгляд судом позовних вимог майнового характеру у розмірі 229,40грн. та за розгляд судом позовних вимог немайнового характеру у розмірі 114,70 грн, що разом складає суму 344,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial