Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що з відповідачем по справі вона зареєструвала шлюб 10 травня 2008 року у виконкомі Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, а саме доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та повністю перебувають на її утриманні. Однак подружнє життя у сторін не склалося, так як у них різні характери та погляди на сімейне життя, що призводить до частих непорозумінь та сварок. Все це призвело до того, що вони більше двох років не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Питання розірвання шлюбу нею обдумане, примирення вважає неможливим. Крім цього, відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обовязків, жодним чином не допомагає їй утримувати дітей. На підставі наведеного просить шлюб між ними розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище Король, залишити дітей на подальше виховання та проживання при ній, а також стягнути з відповідача на утримання дочок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі по 1200 (одній тисячі двісті) грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, а всього 3600 (три тисячі шістсот) грн. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак раніше нею було подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просила такі задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні встановлено, що 10 травня 2008 року [PERSON] та Король (дошлюбне прізвище Пересоляк) Г.М. зареєстрували шлюб у виконкомі Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 4, про що свідчить свідоцтво про одруження серії 1-ФМ № 093498, видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 14 серпня 2012 року (а. с. 6).\~ Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей, а саме доньки [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №108472, виданим виконкомом Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 03 листопада 2008 року, [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №197108, виданим виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 19 липня 2011 року, та [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №270638, виданим виконкомом Туря-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 08 листопада 2013 року (а. с. 11, 12, 13).\~ Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сімя розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін, а також інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітніх дітей, суд вважає, що шлюб між ними\~ слід розірвати. Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім цього, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України», заява №31111/04). Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON], то з урахуванням вищевказаних норм, ч. 1 ст. 182 СК України та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», згідно якої з 1 грудня прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 1626 гривень, а дітей віком від 6 до 18 років 2027 гривень, суд вважає за необхідне визначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, тобто на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 1013,50 грн., а доньки [PERSON] у розмірі 813 грн., що в сумі на трьох дітей становить 2840 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: partial