Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві власності належить кв. [ADDRESS] , де зареєстровані відповідачі, онуки позивачки, [PERSON] , 2001 р. н., та [PERSON] , 1998 р. н. Однак відповідачі у 2010 році виїхали за межи території України та не проживають у такому житловому приміщенні понад 10 років без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають, квартирою не цікавляться. При цьому перешкод у користуванні житловим приміщенням вона відповідачам не чинить. Натомість, факт реєстрації останніх у її житлі порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування таким майном. Отже, вважала, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування кв. [ADDRESS] . На підставі викладеного просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням заявлені нею позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути за її відсутності. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явились, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленими, від яких, натомість, на адресу суду надішли нотаріально посвідчені заяви про визнання заявлених до них позовних вимог [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 квітня 2001 року, реєстр нотаріусу № 2074, [PERSON] є власницею кв. [ADDRESS] , що було зареєстровано в Маріупольському БТІ 15 травня 2001 року, реєстр № 37166. За інформацією від 5 липня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у кв. [ADDRESS] зареєстровані, зокрема, починаючи з 19 листопада 2013 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Натомість, згідно із актом від 9 вересня 2021 року, складеним КСН «Маркохім», вбачається, що по [ADDRESS] мешкає одна [PERSON] , що підтверджують сусіди по будинку. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , фактично з 2013 року у кв. [ADDRESS] не мешкають без поважних причин. Також суд зазначає, що 27 вересня 2021 року відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , які набули громадянства Російської Федерації 15 серпня 2019 року та 25 серпня 2021 року відповідно, надали нотаріально посвідчену заяву, реєстр нотаріусу № 50/430-н/50-2021-4-1199, де зазначали, що визнають заявлені позовні вимоги [PERSON] та не заперечують проти зняття їх з реєстраційного обліку з кв. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , як онуки позивачки, [PERSON] , набули свого часу право користуванням чужим майном, яке по суті є сервітутом, будучи зареєстрованими у спірному житлі. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що сторони на теперішній час не є членами родини, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Отже, за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідачі, як колишні члени родини позивачки, залишаючись зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин та за відсутності перешкод у користуванні таким житлом, є такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні з 2013 року [PERSON] та [PERSON] свідчить про фактичну втрату ними за ст. 405 ЦК права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення відповідачів права користування кв. [ADDRESS] .

Outcome: approved