Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником кв. [ADDRESS]. Так 19 квітня 1995 року позивачкою та відповідачем, що їй доводиться сином, була приватизована кв. [ADDRESS]. Натомість 21 грудня 2010 року відповідач подарував їй належну йому частку такої квартири, тому вона з 21 грудня 2010 року стала єдиним власником квартири. В той же час відповідач вирішив виїхати на постійне проживання до Росії, у зв'язку із чим обіцяв, що після отримання російського громадянства та набуття постійного місця проживання там, зніметься з реєстрації з квартири [ADDRESS]. Натомість добровільно зніматися з реєстраційного обліку він не збирається. Тому оскільки у 2016 році були підвищені тарифи на комунальні послуги та відбулось фіксування пенсій й заробітних плат, тому вона через реєстрацію у вказаній квартирі відповідача змушена нести додаткові витрати, що порушує її права власника такого житла. Оскільки відповідач має житло на території Росії, то просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS]. У судове засідання [PERSON] не з'явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача, який діє на підставі договору, [PERSON], в судове засідання також не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність, наполягаючи на задоволені позову [PERSON], та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяв про можливість проведення розгляду справи у його відсутність. На підставі того, що представник позивача не заперечував проти ухвалені заочного рішення, враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши письмові докази, суд вважає, що поданий позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 квітня 1995 року, що було зареєстровано у БТІ міста Маріуполя 12 травня 1995 року, а також на підставі договору дарування від 21 грудня 2010 року, посвідченого нотаріально за реєстром № 1-1036, що підтверджується також витягом про державну реєстрацію прав Маріупольського БТІ від 11 січня 2011 року (а. с. 6, 7, 8). Суд також встановив, що відповідач, [PERSON], на теперішній час зареєстрований в кв. [ADDRESS], що підтверджується відомостями Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради в Донецькій області (а. с. 19). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі свідоцтва про реєстрацію місця перебування № 387 від 27 січня 2016 року вбачається, що [PERSON], 1984 р. н., зареєстрований в [ADDRESS] з 27 січня 2016 року по 27 січня 2019 року, будучи громадянином Російської Федерації з 15 грудня 2015 року (а. с. 11, 13-14). Крім цього з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює станом на 14 листопада 2016 року, починаючи з 1 листопада 2015 року, у приватного підприємця на посаді працівника торгового залу (а. с. 12). Також на підставі акту від 14 грудня 2016 року, складеного представниками КСН «Жемчужний», вбачається, що за свідченнями сусідів по будинку [PERSON], будучи зареєстрованим по [ADDRESS], фактично не мешкає за вказаною адресою з 2013 року по теперішній час (а. с. 26). Таким чином суд встановив, що відповідач, який приходиться сином позивачки, не мешкає в спірному житловому приміщенні, залишаючись зареєстрованим в кв. [ADDRESS], чим чинить перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні було підтверджено відповідними доказами, що відповідач не мешкає разом із позивачем у спірному житловому приміщенні понад рік, що свідчить про те, що [PERSON] втратив право користування кв. [ADDRESS]. На підставі наведеного суд вважає необхідним захистити право власності позивачки шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS]. При цьому суд зауважує, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Таким чином спірні правовідносини між [PERSON] та членом її сім'ї, [PERSON], повинні вирішуватись за положеннями, закріпленими у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не за положеннями, що містяться у Житловому кодексі України. Тому на підставі наведених обґрунтувань суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин ст. ст. 71, 163 ЖК України.

Outcome: approved