Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. Вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2003 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею і на утримання яких стягнуті з відповідача аліменти у судовому порядку. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування в шлюбі, 28 квітня 2010 року за договором купівлі-продажу вона з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу завірений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю., реєстраційний номер 450. Правовстановлюючі документи на цей будинок були оформлені на відповідача. На даний час вона вирішила поділити спільне майно подружжя і звернулася до відповідача, але він в добровільному порядку відмовився поділити їх спільне майно. В наслідок непорозуміння, які переросли у постійні сварки з відповідачем, з метою захисту свого порушеного права власності, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного, позивачка просить суд визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2020 р. відкрито провадження у справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував відносно їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідив матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та правовідносини. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2003 року по 21.06.2018 рік, який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2018 р. по справі №333/662/18 розірваний (а.с. 6). Від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] . Наразі сторони мешкають окремо, їх неповнолітні діти проживають з позивачкою, дана обставина не заперечувалася відповідачем. За час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, ними на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., та зареєстрованого в реєстрі за № 45, була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на цю квартиру зареєстровано на відповідача. Наразі квартира не є предметом іпотеки, під арештом не перебуває, інші заборони щодо відчудження цього майна відсутні. Дані обставини підтверджуються витягом з Реєстру Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 9, 65-67). Сторони в судовому засіданні зазначили, що наразі в них відсутні спільні борги по зобов`язанням, які виникали в інтересах сім`ї в період перебування ними в шлюбі. Дані обставини підтверджуються також витягом з Єдиного реєстру боржників. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У частині першій статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач на стадії розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, в тому числі зазначену позивачкою обставину, що вищевказана квартира, яка була придбана сторонами по справі в період перебування ними у зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю сторін. Дослідив матеріали справи суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на вищезазначене, судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Враховуючи, що позивачка скористалась своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 69 СК України, реалізація її права на поділ майна подружжя не порушує права відповідача та третіх осіб, отже позовні вимоги є обґрунтованими, законними і тому підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved