Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що йому належало 11/20 частин квартири [ADDRESS]. 21 лютого 2011 року на прохання сина [PERSON] у приватного нотаріуса [PERSON], як він вважав уклав договір довічного утримання. З часу укладення договору до березня 2013 року [PERSON] сумлінно виконував взяті перед позивачем зобов'язання, але після цього він припинив забезпечувати його харчування і доглядом. Згодом позивач звернувся за допомогою до своєї знайомої [PERSON], яка погодилася доглядати за позивачем при умові, якщо позивач з нею укладе договір довічного утримання, що влаштовувало позивача. Позивач почав збирати документи та в ПП ПБТІ «Інвентаризатор» дізнався, що 21 лютого 2011 року між ним та відповідачем був фактично укладений договір дарування. Тому, позивач просить суд визнати договір дарування 11/20 частин квартири [ADDRESS] недійсним. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Третя особа Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] в судове засідання не з'явилася не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підлягають до задоволення, за наступних обставин. Судом було встановлено, що 21 лютого 2011 року Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] був посвідчений договір дарування, відповідно до якого Дарувальник - [PERSON] безоплатно передав у власність Обдаровуваному - [PERSON], належні йому 11/20 частин квартири [ADDRESS]. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні просив визнавши договір дарування 11/20 частин квартири [ADDRESS] недійсним, оскільки відповідач умовив позивача укласти договір довічного утримання, приховавши намір укласти інший договір дарування, укладати який позивач не бажав і не мав наміру. Відповідач суду пояснив, що дійсно 21 лютого 2011 року він разом з батьком приїхали до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] з метою укладення договору довічного утримання, але потім він вирішив за необхідне укласти договір дарування, який і був посвідчений приватним нотаріусом не попередивши про це батька. Тривалий час він допомагав своєму батькові, а в березні 2013 року за сімейними обставинами втратив можливість надавати допомогу своєму батькові. З письмових заперечень третьої особи Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] вбачається, що 21 лютого 2011 року сторони звернулись до неї для посвідчення договору дарування 11/20 частини квартири [ADDRESS]. Також, приватний нотаріус зазначає, що перевіряла дієздатність, правоздатність та волевиявлення сторін, яке на день посвідчення правочину було вільним і відповідало волі обох учасників правочину. Сторони особисто читали проект договору дарування, потім нотаріусом вголос було зачитано текст договору після того, як всі необхідні питання були з'ясовані договір був посвідчений, а отже дії нотаріуса при посвідчені договору дарування відповідали чинному законодавству України. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що з особистої розмови з позивачем їм відомо що між позивачем та відповідачем був укладений договір довічного утримання [PERSON] тривалий час відповідач доглядав та дбав про позивача, але в 2013 році припинив надавати допомогу, в зв'язку з чим позивач досяг домовленості з [PERSON], яка погодилася доглядати за позивачем, за умови укладення договору довічного утримання. Під час збирання документів для оформлення договору позивачу стало відомо, що між ним та відповідачем насправді був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування, який позивач не мав наміру укладати. Згідно з ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, оскільки правочин вчинений під впливом помилки та обману, так як відповідач умовив позивача укласти договір довічного утримання, приховавши намір укласти інший договір дарування, укладати який позивач не бажав і не мав наміру. На підставі викладеного,

Outcome: approved