Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування посилалась на той факт, що 21.09.2012 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір дарування, реєстраційний № 5384. Позивачка вказує, що вказаний договір було підписано нею помилково, так як вона вважала, що укладає договір довічного утримання, у зв'язку із чим позивачка звернулась із вищевказаним позовом до суду. Позивачка у судове засідання не з'явилась, про що надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд розглядати справу за її відсутності та в разі неявки в судове засідання відповідачів розглядати справу в заочному порядку. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, заперечень проти позову суду не надала, заяви про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці до 2010 року на праві власності належали наступні об'єкти власності: ? частина будинку [ADDRESS] в м. Харкові, три кімнати № 253, 254, 256 в квартирі [ADDRESS]. В 2010 році позивачка з хворобою серця потрапила до лікарні. В цей час відповідачка займалась питанням продажу власності [PERSON], а саме [PERSON] написала до лікарні заяву-розписку, що позивачка буде доліковуватись вдома та запропонувала позивачці продати належну їй ? частину житлового будинку [ADDRESS] у м. Харкові, причиною висунула необхідність сплатити заборгованість по комунальним платежам за три кімнати по [ADDRESS], на що позивачка погодилась. Оформленням всіх необхідних документів займалась відповідачка за допомогою агента з нерухомості. Вони підготували два договори, які були посвідчені нотаріусом ХМНО [PERSON] 22.12.2010р., а саме договір купівлі-продажу ? частини будинку [ADDRESS] у м. Харкові за суму еквівалентну 21000 доларів США. Гроші від вказаної угоди отримала відповідачка. Також було укладено договір міни з доплатою 16300 доларів США, за яким відповідачка отримала у власність 45/100 частин будинку [ADDRESS] в м. Харкові. Таким чином, після продажу своєї власності позивачка не отримала жодних коштів. Кімнати № 253, 254, 256 у будинку [ADDRESS] у м. Харкові відповідачка здавала в найм, отримувала від квартирантів гроші, але заборгованість вона не погасила. Позивачка гроші, отримані від квартирантів також не отримувала. У червні 2011 року позивачка запропонувала квартирантам звільнити кімнати по [ADDRESS] у м. Харкові, та переїхала туди жити. Заборгованість за кімнати досягла 18000 грн., і відповідачка повідомила позивачці, що вони заарештовані за борги та запропонувала продати кімнати по [ADDRESS] у м. Харкові, сплатити за ці гроші борги, а позивачці купити однокімнатну квартиру. 13.08.2012 року було укладено два договори, що посвідчені нотаріусом ХМНО [PERSON]: договір купівлі-продажу трьох кімнат по [ADDRESS] у м. Харкові за суму еквіваленту 26000 доларів; договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] на ім'я позивачки, право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 30.08.2012 року. Близько місяця позивачка проживала у відповідачки у трикімнатній квартирі по [ADDRESS] в м. Харкові, тому що квартира по [ADDRESS] не була звільнена продавцями. Весь цей час відповідачка вмовляла передати їй у власність однокімнатну квартиру 1, що розташована по [ADDRESS] у м. Харкові, за що обіцяла: сплачувати комунальні платежі за квартиру щомісячно; приносити продукти; оплатити візити до стоматолога; зробити ремонт у квартирі; поміняти вікна і двері, сантехніку; купляти необхідні ліки та доглядати позивачку. Позивачка погодилась на таку пропозицію оскільки вважала, що буде укладено договір, за яким відповідачка буде її утримувати і тільки після смерті позивачки зможе розпоряджатися належною [PERSON] квартирою. 21.09.2012 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області [PERSON] В день підписання договору позивачка не розуміла суті цього договору і вважала, що між нею та її донькою - [PERSON] укладено договір довічного утримання, та відповідно, до смерті [PERSON] [PERSON] буде здійснювати утримання і допомогу матері. На даний момент, позивачка фактично зареєстрована і проживає у [ADDRESS]. При цьому, лише влітку 2013 року позивачці стало відомо, що між сторонами було укладено договір дарування, а не довічного утримання. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивачка з моменту укладання договору і дотепер утримує себе самостійно. Відповідачка жодного разу не дала їй грошей для придбання продуктів харчування та ліків, не забезпечувала необхідними засобами гігієни, не надавала необхідної допомоги. Всі продукти харчування, ліки та інші товари, які були необхідні, позивачка купувала за власні кошти. Комунальні платежі за квартиру позивачка також оплачує за особисті кошти. Також була змушена самостійно ходити до магазину і на базар, щоб купити продукти харчування, до аптеки, щоб купити ліки. Вона самостійно прибирає в квартирі, пере. Відповідачка ніколи не цікавилася станом здоров'я позивачки та її потребами. Наведені вище обставини не були спростовані відповідачкою. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином, судом встановлено, що позивачка не розуміла суті укладеного договору, вважала, що укладено договір довічного утримання, а отже, помилялася щодо природи вчиненого правочину. На підставі викладеного, суд вважає, позовні вимоги обґрунтовані, у зв'язку із чим договір дарування суд визнає недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved