Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним та просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], що помер [INFO], в період з 15 травня 1988 року і до дня реєстрації шлюбу, що мало місце 22 травня 1993 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину будинку житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 62,9 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1579 гектара, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (Серія ДП ДН №006341), виданого 17.05.1996р. Новомиколаївською сільською радою Дніпропетровського району на підставі рішення VII сесії XXII скликання Новомиколаївської сільської ради, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6219, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом (на обов'язкову долю) після смерті спадкодавця [PERSON], померлого [INFO], на 1/4 частину будинку житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 62,9 кв.м. та на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1579 гектара, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (Серія ДП ДН №006341), виданого 17.05.1996р. Новомиколаївською сільською радою Дніпропетровського району на підставі рішення VII сесії XXII скликання Новомиколаївської сільської ради, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6219, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], визнавши недійсними в цій частині заповіт, зроблений спадкодавцем [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON] Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення на позовну заяви. Суд, заслухавши сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 22.05.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про одруження серія [NUMBER], видане 22.05.1993 року, актовий запис №1014). [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 17.02.2011 року, видане виконавчим комітетом Новомиколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області). Так, згідно заповіту від 01.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної держаної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., за реєстраційним номером №166, [PERSON] заповів на випадок його смерті належну йому 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та приватизовану земельну ділянку, що розташовані на території [ADDRESS] - [PERSON] На момент смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловою площею 32,8 кв.м., загальною площею 62,9 кв.м. (договору купівлі-продажу від 16.09.1989 року, завіреного секретарем виконкому Новомиколаївської сільської ради народних депутатів Криницькою Л.К. та зареєстрованого в реєстрі за №30) право власності на дане нерухоме майно спадкодавцем належним чином зареєстроване не було; земельна ділянка, яка розташована [ADDRESS], площею 0,1579 га, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серії ДП ДН №006341 виданого 17.05.1996 року Новомиколаївськю сільською радою. Стронои у встановлений шестимісячний строк прийняли спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відповідає вимогам ст.ст.1268-1270 ЦК України. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Постановою Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори №116/02-31 від 17.01.2012 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки в неї відсутні оригінали правовстанолювальних документів на земельну ділянку, а також неможливо визначити адресу земельної ділянки, так як у Державному акті про право власності на земельну ділянку адреса вказана, як «[ADDRESS]» та неможливо перевірити, чи відноситься ця земельна ділянка до будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Постановами Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори №8115/02-31 від 21 жовтня 2011 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки не підтверджується право спільної сумісної власності на будинок, а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку після смерті [PERSON], померлого [INFO], оскільки в неї відсутні оригінали правовстановлювальних документів та Витяг з реєстру прав власності для оформлення спадщини на спадковий житловий будинок. Враховуючи, що на час виникнення між сторонами спору, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, тому підлягають застосуванню норми цього кодексу, а не норми Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.16 ЗК і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у довічне успадковане володіння, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок. Будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст.25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Виходячи з правил ст.29 КпШС, при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми. У тих випадках, коли жилий будинок належить подружжю на праві спільної часткової власності, при вирішенні спору про його поділ суд керується ст.115 ЦК. З показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні від 07 лютого 2014 року вбачається, що позивачка проживала разом з [PERSON] та вела спільне господарство з ним. Відповідно до ст. 1233 ЦК Укрїани заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Проте, позивачкою в порушення частин 1, 4 ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що у період шлюбу істотно збільшилась цінність спірного житлового будинку внаслідок трудових або її грошових затрат або їх обох, що позбавляє суд можливості зробити висновок про порушення її прав. За таких обставин, вимоги позивачки не можна визнати обґрунтованими, а тому вони задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed