Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 25099 грн. 71 коп., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні в розмірі 65445 грн. 24 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 21.08.1977 року по 19.08.2019 року вона працювала на підприємстві ПрАТ «Харківський верстатобудівний завод». 19.08.2019 року звільнилася з підприємства за власним бажанням, в зв`язку із виходом пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу по підприємству від 19.08.2019 року № 214/к. В день звільнення з підприємства відповідач не провів з нею повного розрахунку, в зв`язку із чим мається заборгованість по заробітній платі в розмірі 25099 грн. 71 коп. Посилаючись на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, Постанову КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», просить також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні за період з 19.08.2019 року по дату подачі позовної заяви до суду 19.08.2020 року в розмірі 65445 грн. 24 коп. В судове засідання позивачка подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «Харківський верстатобудівний завод» в судове засідання надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що станом на 10.11.2020 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] повністю погашена, в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку у розмірі 65445 грн. 24 коп. просив відмовити, посилаючись на наступне. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати без зазначення, що ці суми включають в себе податки і збори є такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства України, порушують права відповідача, призводять до подвійної сплати податків. Крім того, зазначив, що наведений в позовній заяві розмір середнього заробітку є неспівмірним із вказаною позивачем заборгованістю по заробітній платі та ймовірних втрат позивача. Відповідно до наведеного позивачем розрахунку з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період з серпня 2019 року по серпень 2020 року в розмірі 65445 грн. 24 коп., що майже в 3 рази більше заборгованості по заробітній платі. Посилаючись на правовий висновок Великої палати Верховного суду, від 26.06.2019 року, просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки. Ухвалою суду від 20.08.2020 року позовна заява була залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 04.09.2020 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 27.10.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 21.08.1977 року по 19.08.2019 року працювала на підприємстві ПрАТ «Харківський верстатобудівний завод». Розпорядженням Орджонікідзевського райвиконкому від 06.12.1995 року ВАТ «Харківський верстатобудівний завод» визнаний правонаступником ДП «Харківський верстатобудівний завод». 31.05.2011 року згідно Закону України «Про акціонерні товариства» № 54 від 17.09.2008 року та рішення загальних зборів акціонерів від 26.04.2011 року змінено назву ВАТ «Харківський верстатобудівний завод» на Публічне акціонерне товариство «Харківський верстатобудівний завод». 02.05.2018 року відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» та рішення загальних зборів акціонерів від 25.04.2018 року змінено назву Публічне акціонерне товариство «Харківський верстатобудівний завод» на Приватне акціонерне товариство «Харківський верстатобудівний завод», згідно наказу № 114/к від 02.05.2018 року. 19.08.2019 року [PERSON] звільнилася з Приватного акціонерного товариства «Харківський верстатобудівний завод» за власним бажанням, в зв`язку із виходом на пенсію, про що свідчить наказ від 19.08.2019 року № 214/к.( а. с. 5-8) В день звільнення позивачки, відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, в зв`язку з чим, станом на подачу позовної заяви утворилася заборгованість по заробітній платі [PERSON] в розмірі 25099 грн. 71 коп. Отже, судом встановлено, що між сторонами склались спірні правовідносини в частині своєчасного розрахунку при звільненні працівника. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що днем звільнення [PERSON] є 19.08.2019 року, отже, у відповідності до положень ст. 116 КЗпП, всі належні останній виплати мали бути здійснені в той же день. Як вбачається з довідки від 10.11.2020 року № 157/5, наданої ПрАТ «Харківський верстатобудівний завод» на запит суду, станом на 10 листопада 2020 року заборгованість АТ «ХАРВЕСТ» перед [PERSON] по заробітній платі відсутня, а середньоденна заробітна плата становить 266 грн. 04 коп. ( а. с. 48, 49) Таким чином, як свідчить надана суду відповідачем інформація, заборгованість АТ «ХАРВЕСТ» перед [PERSON] по заробітній платі відсутня, що підтверджується наданої підприємством довідки, отже підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. Що стосується вимог позивачки [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку в сумі 65445 грн. 24 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91 п. 1, 2, 3, 4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] , до розміру нарахованої та виплаченої з порушенням строків заробітної плати. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати з а фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи що позивачка була звільнена з роботи 19.08.2019 року, а з позовом звернулася 19.08.2020 року, тобто через рік, середня заробітна плата за час затримки розрахунку, а саме за 12 місяців (252 робочих днів), складає 67042 грн. 08 коп. (252 робочих днів х 266,04 грн. середньоденна заробітна плата = 67042 грн. 08 коп.), що суттєво перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивачки і до моменту її звернення з вимогою про стягнення відповідної суми, позивачкою не обґрунтовано. Таким чином, з урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, наявності у відповідача певних утруднень для виплати заборгованості, пов`язаних із обов`язком сплатити борг за іншими зобов`язаннями, в тому числі за аналогічними вимогами, суд з урахуванням вказаного принципу пропорційності, справедливості, добросовісності та розумності, вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з 19.08.2019 року по 19.08.2020 включно в сумі 25099 грн. 71 коп. Суд не вбачає підстав для зменшення такої компенсації до суми, які б працівник міг сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки у цій справі дії працівника були добросовісними та не були спрямовані на умисне штучне збільшення розміру компенсаторних виплат. Отже, оскільки відповідачем було порушено право відповідача на отримання заробітної плати в строк, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наданої підприємством довідки про відсутність заборгованості по заробітній платі, яка позивачкою не спростована. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, відповідач як податковий агент згідно вимог Податкового кодексу України зобов`язаний виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Враховуючи правила ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку, який був сплачений позивачем підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial