Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що на підставі п/п 1.1.8. п.1.1. рішення Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року №6/28-3387 було затверджено проект землеустрою по відводу і надання в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 0,0599 га за адресою: [ADDRESS], обумовлене здійсненням самовільного будівництва. 30.09.2013 р. між Маріупольською міською радою і [PERSON] укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки. Позивачка вважає вказане рішення і договір оренди такими, що укладені з порушенням діючого законодавства, оскільки фактично [PERSON] самовільного будівництва не здійснювала, а власником майна на момент прийняття рішення Маріупольською міською радою власником будинку [ADDRESS] була позивачка на підставі рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 25.11.2011 р. Саме за рахунок позивачки у будинку [ADDRESS] встановлено металеву калитку і ворота, металеві вхідні двері, виконано стяжку будинку, встановлено металевий стовп електроопори, впорядковано територію двору та прилеглу територію шляхом вирубки старих дерев та кущів, прибрано залежаний шлак, вивезено сміття та ґрунт, виконані підготовчі роботи для підключення до централізованого водопостачання (викопано траншею, змонтовано водопровідні труби, облаштовано оглядовий колодязь), облаштовано каналізацію із зливною ямою, виконано замощення та парапет із шлакоблоку навколо будинку, замінено старі вікна на пластикові склопакети, відновлено електропостачання будинку. Загальна вартість виконаних позивачкою робіт і використаних при цьому будівельних матеріалів складає 79684 грн. У зв'язку з цим просила встановити факт не здійснення [PERSON] самовільного будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS], а здійснення саме позивачкою самовільного будівництва, а також визнати за нею право на набуття прав на земельну ділянку по [ADDRESS], покласти судові витрати на відповідачів, визнавши також недійсними п.п.1.2.1 п.1.2 рішення Маріупольської міської ради від 20.09.2011 р. №6/11-1147 щодо затвердження матеріалів попереднього погодження місця розташування і дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою про відвід земельної ділянки площею 0,063 га по [ADDRESS]; п.8 рішення Маріупольської міської ради від 21.02.2012 р. №6/16-1706 щодо внесення змін до п.п.1.2.1. п.1.2 рішення Маріупольської міської ради від 20.09.2011 р. №6/11-1147; п.п.1.1.8 п.1.1. рішення Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року №6/28-3387 щодо затвердження проекту землеустрою по відводу і надання в оренду [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]; договір від 30.09.2013 р. оренди земельної ділянки площею 0,0599 га по [ADDRESS], укладений між Маріупольською міською радою і [PERSON] У судовому засідання представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Маріупольської міської ради позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Вважає, що позивачкою не надано доказів, яким чином Маріупольська міська рада порушує її права, оскільки заочне рішення про визнання за нею права власності на будинок скасоване, позов залишено без розгляду, а реєстрація права власності залишається формальною, що не дає позивачці підстав для набуття прав на спірну земельну ділянку. Крім того позивача не надала доказів реалізації нею прав на оскаржувану земельну ділянку. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали просили у позові відмовити. [PERSON] суду пояснила, що разом з чоловіком [PERSON] у 2003 р. по домашній угоді придбали літню кухню по [ADDRESS], почали там наводити порядок, виконувати будівельні роботи. Її чоловік звернувся із заявою до Маріупольської міської ради щодо оренди земельної ділянки, але в процесі виготовлення землевпорядної документації він помер, тому в подальшому документація оформлювалася на її ім'я. У 2013 році вона виявила, що на будинку хтось поставив свій замок, після чого з'ясувала про існування рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя щодо права власності [PERSON], хоча остання жодного разу не з'являлася на спірній земельній ділянці і жодних робіт там не виконувала. Крім того, фактично проживати і зареєструвати своє місце проживання позивачка не могла, оскільки на земельній ділянці стояла лише напіврозвалена літня кухня, ані води, ані електрики там не було підключено. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, допитавши сторони, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 124 ЗК України передбачений порядок передачі земельних ділянок в оренду, відповідно до якого передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Підставами для скасування акта міської ради є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою скасування акту міської ради є визнання акта недійсним, а також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для скасування такого акта лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для скасування, якщо інше не передбачено законодавством. Відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 21.02.2012 р. №6/16-1563 із внесеними змінами до нього рішенням від 26.02.2013 №6/26-3003 надання земельних ділянок користувачам житлових будинків, господарських будівель та споруд, право власності на які не зареєстровано у встановленому законом порядку (зведені самовільно), у межах, визначених генеральним планом технічного паспорта бюро технічної Інвентаризації, надаються на умовах оренди. Отже, факт розміщення самовільно збудованих об'єктів на земельній ділянці є не підставою, а умовою надання вказаної земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2011 р. до Маріупольської міської ради звернувся [PERSON] з заявою про узгодження місця розташування земельної ділянки площею 0,0630 га по [ADDRESS] (а.с.77), додавши довідку Маріупольського БТІ від 21.02.2011 р. про наявність самочинно збудованих літньої кухні, вбиральні, заборів (а.с.81), копію домашньої угоди купівлі-продажу (а.с.82), технічний паспорт із зазначенням самовільного будівництва (а.с.84,97-98). 11.05.2011 р. [PERSON] звернувся до Маріупольської міської ради з клопотанням про узгодження місця розташування земельної ділянки і надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки площею 0,0630 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, збудованих самовільно з метою оренди (а.с.76). Судом встановлено, що п.п.1.2.1 п.1.2 рішення Маріупольської міської ради від 20.09.2011 р. №6/11-1147 було затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування і дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою про відвід земельної ділянки площею 0,063 га по [ADDRESS] (а.с.11) Відповідно до свідоцтва про одруження 02.09.1997 р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] - наразі [PERSON] (а.с.100). [PERSON] відповідно до свідоцтва про смерть помер [INFO]. (а.с.12). За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, що померла, до інших осіб. В силу ст.1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємицею після померлого чоловіка [PERSON] Судом встановлено, що після смерті чоловіка оформлення землевпорядної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] продовжено на ім'я відповідачки [PERSON] Так, пунктом 8 рішення Маріупольської міської ради від 21.02.2012 р. №6/16-1706 у зв'язку із смертю [PERSON] було ухвалено внести зміни до п.п.1.2.1. п.1.2 рішення Маріупольської міської ради від 20.09.2011 р. №6/11-1147, цей пункт рішення викладено в новій редакції: « 1.2.1. [PERSON] земельну ділянку орієнтовною площею 0,0630 га по [ADDRESS]» (а.с.13-14). Підпунктом 1.1.8 п.1.1. рішення Маріупольської міської ради від 18.06.2013 року №6/28-3387 було затверджено проект землеустрою по відводу і надано в оренду [PERSON] земельну ділянки по [ADDRESS] площею 0,0599 га строком на 10 років для обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд, збудованих самовільно (а.с.15). 30.09.2013 р. між Маріупольською міською радою і [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0599 га по [ADDRESS] для обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд, збудованих самовільно (а.с.16), який 16.10.2013 р. зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.45). Заочним рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 25.11.2011 р. задоволено позовні вимоги [PERSON] до Маріупольської міської ради, визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладений у простій письмовій формі, та за [PERSON] визнано право власності на цей будинок (а.с.8), відомості про власника будинку внесено 05.12.2011 р. до Реєстру прав власності (а.с.9,46). Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 30.12.2013 р. скасовано заочне рішення від 25.11.2011 р. та призначено справу до розгляду (а.с.10), а ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 19.02.2014 р. вищезазначений позов [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], визнання права власності на цей будинок за [PERSON] залишено без розгляду (а.с.123). Таким чином, наразі відсутнє судове рішення, що стало підставою для реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] Підстав для визнання недійсними та скасування рішень міської ради та договору оренди земельної ділянки суд не вбачає. Що стосується вимог позивачки встановити факт не здійснення [PERSON] самовільного будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS], а здійснення саме позивачкою самовільного будівництва, а також визнати за нею право на набуття прав на земельну ділянку по [ADDRESS], то ці вимоги задоволенні бути не можуть з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як зазначено у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 р. не підлягають розгляду в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності, якщо будівництво не закінчено і будинок не прийнятий в експлуатацію або його збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою, або придбано заявником за неналежно оформленою угодою. Відповідачкою надано суду фотознімки зруйнованої будівлі на занедбаній земельній ділянці по [ADDRESS] станом на 22.07.2014 р., що не заперечувалося сторонами (а.с.131). Суд не вбачає підстав визначити, що надані суду квитанції про придбання будівельних матеріалів і оплату робіт свідчать про здійснення самочинного будівництва саме [PERSON] (а.с.19-23) У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Суду не надано достатніх доказів того, що права позивачки було порушено відповідачами. Крім того, представник позивачки пояснив, що сама [PERSON] до Маріупольської міської ради не зверталася з заявами щодо виділення їй спірної земельної ділянки. Оскільки особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, вимога визнати за позивачкою право на набуття нею прав на земельну ділянку по [ADDRESS] задоволена бути не може.

Outcome: dismissed