Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2014 року її син [PERSON] почав мешкати в іншому місці та виїхав разом з усіма його речами з неприватизованої квартири [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилась, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив. 17 вересня 2020 року на електронну адресу суду направив заяву в якій просив справ розглянути без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, підтвердив обставини викладені в позові. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 26 серпня 2020 року в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). З виписки з особистого рахунку мешканця, наданої КП «ЛЖЕК № 5» № 280 від 28 серпня 2020 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , мешканцем якої є [PERSON] заборгованості станом на 01 вересня 2020 року немає (а.с. 6). З довідки № 298, від 26 серпня 2020 року виданої КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» вбачається, що відповідач в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає з 2014 року і по теперішній час (а.с. 7). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в України» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу УРСР, на який посилається позивач, оскільки спірна квартира не є власністю позивача і спір не стосуються визнання втратившим право на житло члена сім`ї власника житлового помешкання. Відповідно до ст.\~71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутньої особи може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Системний аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР строк, судом не встановлено перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача чи інших осіб, або умов, які б унеможливлювали проживання відповідача за вказаною адресою, факт непроживання визнаний відповідачем, обставини викладені в позові ним не заперечуються, реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації належних їй прав, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Тому суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР та ст. ст. 10-13, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved