Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, в яких просить стягнути заборгованість в розмірі 6000 грн. та визнати за нею право власності на квартиру №10, що в будинку №19/1, по вул.. Л. Українки, в м. Дрогобичі (літ . А-3), загальною площею 78,4 кв.м., житловою 56,7 кв.м. В обґрунтування позову, покликається на те, що 25.07.2014 р. між ними було укладено договір найму житлового приміщення, а саме вищевказаної квартири. Вказане житлове приміщення було передано у користування відповідачу згідно акту приймання-передачі 25.07.2014 р. Разом з тим, було досягнуто домовленість щодо розміру оплати за користування вказаним житловим приміщенням на умовах визначених договором найму, за яким плата за місяць становить 500 грн. щомісячно до 10 числа за попередній. Свої зобовязання за договором найму не виконує належним чином, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 25.07.2015 року складає 6000 грн.. 01.09.2014 року та 01.06.2015 р. позивачем відповідачу було представлено дві вимоги про оплату заборгованості, однак останнім залишено їх без відповіді. Разом з тим, як відмову від сплати вказаних платежів, відповідач покликається на відсутність правовстановлюючих документів. Однак, те що квартира належить їй стверджується ордером на житлове приміщення №22, від 24.10.2012 року, видане виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради. При цьому позивачем, здійснено реконструкцію такої квартири для покращення житлових умов, яка згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних та інженерних мереж квартири відповідає вимогам надійності та безпечності експлуатації і можливості безпечної експлуатації, при цьому архітектурно-будівельні, санітарні та протипожежні норми не порушені. Власники квартир, що розміщенні над спірною квартирою дали свою усну згоду на таку реконструкцію. Разом з тим, позивачка зверталась до Інспекції державно архітектурно будівельного контролю у Львівській області, однак не передбачено прийняття в експлуатацію самочинно здійсненої реконструкції. Той факт, що відповідач не визнає права власності позивача на спірну нерухомість, реконструкцію якої здійснено на законних підставах, виникла необхідність для звернення з позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, однак від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог, зокрема збільшених позовних вимог, які просила задоволити. Відповідач у судове засідання не зявилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі та письмове заперечення проти позову, зокрема таке викладене з тих підстав, що жодних документів, які б підтверджували право власності позивачки на спірний обєкт немає. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.3 ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму, а ч. 3 ст. 820 ЦК України передбачено, що наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла, якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Матеріалами справи встановлено, що 25 липня 2014 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення - квартири №10, в будинку №19/1, що по вул. Л. Українки в м. Дрогобич, загальною площею 78,4 кв.м., житловою 56,7 кв.м. строком на три роки (п. 4.1.), з сплатою 500 грн. на місяць до 10 числа поточного місяця за попередній місяць (п.5.1-5.2.). З урахуванням наведеного між сторонами цього ж дня було складено акт приймання передачі спірного приміщення. 01.09.2014 р. та 01.06.2015 р. відповідачу позивачкою було надіслано вимогу про сплату заборгованості, однак така була залишена без уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 1-3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, позивач у спосіб, не заборонений законом набув право власності на вищезгадане житлове приміщення, що підтверджується наявним ордером на житлове приміщення №22, від 24.10.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, технічним паспортом, виготовленим КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» на нежитлове приміщення, загальною площею 78,4 кв.м., житловою 56, 7 кв.м.. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Станом на сьогоднішній день суду невідомі обставини, які б свідчили про незаконність набуття позивачкою права власності в розумінні ч. 2 ст. 328 ЦК України. Жодних доказів неправомірного набуття позивачем права власності на зазначений обєкт відповідачем не зазначено. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання на нього права власності, зокрема якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою З аналізу обставин справи можна зробити висновок, що право власності на обєкт не визнається відповідачем. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України є визнання права. А тому заявлена позивачем вимога про визнання права власності на об'єкт є підставною і підлягає до задоволення. Разом з тим, з відповідачки слід стягнути в користь позивачки 6000 грн. заборгованості за договором найму спірного житлового приміщення у звязку з невиконанням зобовязань. Разом з тим, відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому з відповідачки слід стягнути судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved