Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0618 (кадастровий номер 5124110100:02:001:0278), цільове призначення якої будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2019 р. між нею та відповідачем, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] з земельною ділянкою під будівництвом, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що хоча відповідач і є власником житлового будинку на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18.12.2012 р., однак своє право власності він не зареєстрував у встановленому законом порядку, тому придбане позивачкою майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що вона є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 05.12.2019 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] з земельною ділянкою під житловим будинком; акт прийому - передання за договором купівлі - продажу від 05.12.2019 р.; рішення Ренійської міської ради від 06.02.2020 р. № 798-VII; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; довідка виконкому Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 12.05.2021 р.; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18.12.2012 р.; технічна документація із землеустрою; звіт про незалежну оцінку житлового будинку по [ADDRESS] ; технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами про [ADDRESS] , самочинних споруд не має; домова книга за адресою: [ADDRESS] ; копія паспортів [PERSON] та [PERSON] .. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2019 р. позивачка домовилась із відповідачем про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] разом із земельною ділянкою під житловим будинком. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивачка передала [PERSON] гроші у сумі 264826 грн., а відповідач передав позивачці технічну документацію на нерухоме майно, що підтверджується актом прийому - передання за договором купівлі - продажу. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка через деякий час запропонувала відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, однак з`ясувалось, що хоча відповідач і є власником житлового будинку на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18.12.2012 р., однак своє право власності він не зареєстрував у встановленому законом порядку, що робить не можливим укласти договір купівлі - продажу будинку та земельної ділянки у нотаріальній формі. Про існування цих обставин, позивачці нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач завірив позивачку, що він є власником нерухомого майна і в нього наявні всі правовстановлюючі документи. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.12.2019 р., відповідач не мав право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачкою майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 264826 грн., що підтверджується актом прийому - передання за договором купівлі - продажу, а позивачці - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення вказаного об`єкту нерухомості, не заперечував проти визнання права власності за позивачкою, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивачка набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , з земельною ділянкою під житловим будинком в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки він не зареєстрував у встановленому законом порядку своє право власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачкою, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку під будівництвом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved