Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила вселити її та двох дітей [PERSON], [PERSON] до квартири [ADDRESS], зобов»язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 03 серпня 2015 року рішенням Солом»янського районного суду у м. Києві розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Від шлюбу сторни мають малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009 року квартира [ADDRESS] належит на праві власності: [PERSON] - 3/8 частини; малолітньому [PERSON] 1/4 частини та [PERSON] - 3/8 частини. Квартира складається з однієї кімнати площею 25,3 кв.м. Загальна площа квартири 62,9 кв.м. В даний час у вказаній квартирі згідно довідки про склад сім'ї зареєстрована [PERSON] та її малолітні діти, [PERSON] сплачує комунальні послуги за зазначену квартиру. Відповідач в квартирі не зареєстрований та не проживає. 26 березня 2016 року відповідач скориставшись відсутністю в квартирі [PERSON] та без її згоди змінив замки у вхідних дверях квартири, від яких у неї немає ключів, що створює для [PERSON] непереборні перешкоди в користуванні належним їй жилим приміщенням. Відповідач ігнорував неодноразові звернення [PERSON] надати їй та її малолітнім дітям можливість користуватись вказаним жилим приміщенням. Добровільно надати [PERSON] доступ до квартири, визначити з нею порядок користування квартирою відповідач відмовляється. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України, власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим позивачка змушена звернутися з позовом до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в повному обсязі, відповідач зазначив, що він як співвласник має право користування спірною квартирою, проти проживання дітей в квартирі не заперечував, зазначив, що діти можуть вільно користуватись квартирою. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, надавши клопотання про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечували. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1294, квартира [ADDRESS] належить на праві власності: [PERSON] - 3/8 частини; малолітньому [PERSON] 1/4 частини та [PERSON] - 3/8 частини. Квартира складається з однієї кімнати площею 25,3 кв.м. Загальна площа квартири 62,9 кв.м. Судом встановлено, що 03 серпня 2015 року рішенням Солом»янського районного суду у м. Києві розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Від шлюбу сторни мають двох дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Згідно довідки про склад сім'ї від 01.04.2016 року в квартирі зареєстрована [PERSON] та неповнолітні [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач з дітьми мешкала в спірній квартирі, відповідач в березні 2016 році скористався відсутністю позивача, змінив замки, не пускає позивача в квартиру. Свідок [PERSON]. пояснив, що з 2009 року мешкав в спірній квартирі, в березні 2016 році відповідач змінив замки в квартирі та не пускає його та матір до квартири, відмовляється надати ключі. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач та відповідач мешкали в спірній квартирі, вона мешкає в спірній квартирі з відповідачем на протязі року. Як встановлено судовим розглядом, відповідач [PERSON] створює для [PERSON] перешкоди в користуванні належною їй частиною квартири, добровільно надати [PERSON] доступ до квартири, відповідач відмовляється. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 1, 2 ст. 355 ЦК). Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 317 ЦК України, статті 150 ЖК УРСР власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 386 ЦК визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі статтею 155 ЖК УРСР, власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням. Згідно зі статтею 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради Української PCP від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях дітей (до 18-річного віку), незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3). Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла (ст. 16). Виходячи з вищевикладеного, [PERSON], неповнолітні діти та колишній чоловік [PERSON] мають однакові права володіння нерухомим майном, що передбачає як володіння, користування та розпорядження майном так і правом проживати у житловому приміщенні. Згідно зі статтями 6, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 27 Конвенції про права дитини, держава та батьки сприяють створенню достатнього рівня життя дитини для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист прав та інтересів своїх дітей та діють як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Таким чином, підставою для задоволення позову є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Задоволення позовних вимог [PERSON] буде сприяти захисту прав та інтересів дітей. Таким чином необхідно задовольнити позов в інтересах малолітнього [PERSON], 2009 року народження, та неповнолітнього [PERSON], 2000 року народження. За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, судом встановлено наявність достатніх правових підстав для вселення [PERSON], неповнолітнього [PERSON], малолітнього [PERSON] до квартири [ADDRESS]. Крім цього, необхідно зобов»язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS]. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем в судовому засідання не доведено факт заподіяння моральних страждань, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102,4 грн.

Outcome: partial