Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання сторін у шлюбі народилася дочка [PERSON] - [INFO] . Рішенням Жидачівського районного суду Івано-Франківської області від 29.10.2012 року шлюб між ними було розірвано, дочку залишено проживати разом із позивачкою. Відповідач є батьком дочки, проте він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, її лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, а саме не вітає її з днем народження та іншими святами, не цікавиться її навчанням, не відвідує шкільні заходи; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 15151,28 грн. Тому позивачка змушена звернутися до суду та просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених в самій позовній заяві. Позивачка наголосила, що з часу розлучення батько бачив дитину лише 4 рази за останніх 10 років. Аліменти на утримання дитини він сплачує із затримкою. Дитина потребує профілактичного лікування, проте, батько не забезпечує цього. Також відповідач не бажає давати дозвіл на виїзд дитини за кордон, хоча дочка має музичні здібності і мала можливість поїхати на міжнародний конкурс. Батько не знає потреб своєї дочки, він зовсім не цікавиться її життям. Водночас позивачка визнала, що зі сторони відповідача відсутні прояви негативної поведінки по відношенню до дитини. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Водночас відповідач був присутній в підготовчому судовому засіданні та висловив свою позицію щодо позову, а саме позов не визнав та заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] . На підставі норм п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, враховуючи неявку відповідача в судове засідання без повідомлення про причини неявки, та враховуючи висловлення ним позиції щодо позову, суд ухвалив провести розгляд справи без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування в судове засідання подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки [PERSON] , [INFO] підтримує в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Зі свідоцтва про народження [PERSON] - [INFO] (а.с.6) вбачається, що її батьком є відповідач [PERSON] . Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 29.10.2012 року (а.с.7-8) шлюб між сторонами було розірвано, при цьому дочку [PERSON] залишено проживати із позивачкою. Згідно акту обстеження умов проживання від 29.12.2020 року встановлено, що зі слів [PERSON] батько не приймає участі у вихованні доньки, матеріально не забезпечує, фінансово не підтримує (а.с.12). Згідно із характеристикою на ученицю 5-А класу опорного закладу «Жидачівська ЗОШ І-ІІІ ст.№2» [PERSON] від 15.12.2020 року (а.с. 10) батько не приділяє уваги вихованню і навчанню своєї дитини, не підтримує зв`язок із школою та класним керівником, не відвідує шкільні заходи, не цікавиться навчанням та вихованням своєї дочки. Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №2/1307/145 від 28.02.2012 року (а.с.13) сума заборгованості про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів, станом на 01.12.2020 року, становить 15151,28 грн. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Жидачівської міської ради від 12.07.2021 р. №1843 щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] - [INFO] (а.с.15-16), оскільки даний висновок був прийнятий без участі відповідача, на підставі документів, наданий позивачкою та в цілому не відповідає праву дитини на спілкування з обома батьками. Суд враховує, що відповідач бажає спілкуватися з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує та бажає брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, що свідчить про його інтерес до дочки. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочки факт стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Відповідно до п.18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З матеріалів справи та з пояснень сторін вбачається, що участь батька у вихованні дочки дійсно була недостатньою. В даному випадку відсутність належної участі відповідача в зустрічах із дочкою та у його вихованні протягом останнього часу пов`язана із припиненням сімейних відносин з матір`ю дитини, погіршенням відносин з нею. Таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно дочки [PERSON] . Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в застосуванні якого щодо відповідача на даний час немає, а також те, що такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин батька та дитини, суд приходить до висновку про необхідність, не позбавляючи відповідача батьківських прав, надати йому можливість налагодити стосунки з дочкою та попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed