Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 06.05.2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 545. Вказує, що від цього шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON] [INFO], який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. На підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог, стверджує, що більше року вона з відповідачем спільно не проживають. Відповідач не цікавиться розвитком та здоров'ям сина, не бере участі у його вихованні. Вказує, що вона самостійно не має можливості повністю матеріально забезпечувати утримання та виховання дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини між ними в теперішній час не досягнуто. Додає, що на даний час відповідач працює в міському шляхоексплуатаційному підприємстві . Враховуючи вищевикладене, а також її з сином важке матеріальне становище, уточнюючи позовні вимоги, просить суд, шлюб між нею та відповідачем розірвати, стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку. В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала повністю, просила суд позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу та вказав, що має можливість сплачувати аліменти у розмірі 25 відсотків заробітної плати. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що між сторонами 06.05.2011 року був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 545.(а.с.4). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Частиною 3 ст. 109 цього ж Кодексу передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. У статті 112 СК України зазначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із досліджених у судовому засіданні доказів та показів сторін, вбачається, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. Під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження . Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 180 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи,суд,

Outcome: approved