Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом та посилалася на те, що 25 липня 2013 року придбала у [PERSON] будинок [ADDRESS] та зареєстрував вказане майно у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 1369. У вказаному будинку відповідно до довідки ТОВ «ТД Укрресурс» зареєстрований [PERSON], [INFO] (син попереднього власника). Проте, згаданий будинок не придатний для житла, тобто [PERSON] там не проживає. У вказаному будинку відповідач ніколи не проживав, хоча йому ніхто не чинив перешкод в проживанні. В будинок відповідач не повертався, вселитися не намагався, в органи міліції та КЖРЕП з приводу вселення не звертався. Стверджує, що внаслідок збереження за відповідачем [PERSON] реєстрації місця проживання в приміщенні, яке йому не належить і в якому він не проживає, порушуються її права власника житлового приміщення, а саме створюються перешкоди у відчуженні будинку, що порушує одне із складових права власності - права розпорядження ним. До того ж реєстрація місця проживання відповідача в будинку створює ряд незручностей, а саме неможливість оформлення субсидії на оплату комунальних послуг, надходження кореспонденції відповідача та повідомлень на її адресу. На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просила усунути перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON] права користування будинком [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстрації. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач проживає у спірній квартирі, користується нею та після продажу даної квартири ключів від неї не має. Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі -продажу від 25.07.2013 року позивачка являється власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS] (а/с .6-7). Відповідно до п.10 цього договору - продавець [PERSON] стверджує, те , що відчужуваний за цим договором житловий будинок повністю звільнений, з метою безперешкодного користування ним . Підстави набуття права власності - це передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. Первісними підставами є такі, за яких право власності на річ виникає у суб'єкта вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. До первісних способів набуття права власності належать: виготовлення або створення нової речі (виробництво); переробка речі (специфікація); привласнення загальнодоступних дарів природи; знахідка; скарб; бездоглядні домашні тварини; набуття права власності на річ за набувальною давністю, тобто по закінченні певного часу, особою, яка відкрито, добросовісно і безперервно володіла чужою річчю. Отже, позивачка на законних підставах набула право власності на згаданий житловий будинок. Згідно довідки ТОВ « ТД Укрвторресурс» , у згаданій квартирі зареєстрований та проживає відповідач, син попереднього власника (а.с.13). Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина друга статті 64 ЖК України передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 ЖК України. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, виникнення права власника будинку (квартири) та членів його сім'ї на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника та членів його сім'ї у випадку зміни власника будинку і квартири). Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ст. 391 ЦК власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України при розгляді справи №6-158цс14, з аналізу положень ст.156 ЖК, ст.405 ЦК, вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом. Отже, позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні будинком № 12 з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою : [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON] права користування даним будинком підлягають задоволенню, оскільки останній немає законних підстав для користування даним житлом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Отже, на підставі зазначеної норми Закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку та є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Тобто, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є автоматичною підставою для зняття її з реєстраційного обліку. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial