Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 травня 1990 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження, яким після своєї смерті заповів своїй дружині [PERSON] усе своє майно. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, спадкоємцем якої стала його дружина [PERSON] Спадкове майно, на яке відкрилася спадщина після смерті [PERSON], складалося із гаража позначеного літерою «Г», загальною площею 19,3м2 з погребом, позначеним «Г/П», розташованого в [ADDRESS]. 26 березня 2013 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким після своєї смерті заповіла їй гараж, розташований в [ADDRESS], який вона отримала у спадок після смерті свого чоловіка, і на який в порядку спадкової трансмісії має вона право. [INFO] [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на її майно, яка складається із: гаража позначеного літерою «Г», загальною площею 19,3м2, з погребом, позначеним «Г/П», розташованого в [ADDRESS], який залишився їй у спадок після смерті її чоловіка [PERSON] Вона являється єдиною спадкоємицем майна, а саме, гаража, за заповітом після смерті [PERSON] Вона прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], про що звернулася в державну нотаріальну контору. Однак, право власності на гараж вона нотаріально не може оформити, так як після закінчення будівництва гаража [PERSON] не отримав свідоцтво про право власності і по цій причині [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на даний гараж. Крім того, в свідоцтві про одруження, виданому на російській мові, дружиною [PERSON] значиться [PERSON] (на російській мові - [PERSON]). А за паспортом дружина [PERSON] значилася [PERSON]. Через це державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на спадкове майно, спадкоємицею якого вона стала. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив: 11 травня 1990 року [PERSON] зробив заповітне розпорядження, яким після своєї смерті заповів своїй дружині [PERSON] усе своє майно, де б воно не було (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про смерть - [INFO], [PERSON] помер (а.с.9). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із: гаража позначеного літерою «Г», загальною площею 19,3м2 з погребом, позначеним «Г/П», розташованого в [ADDRESS], який ним було побудовано на підставі рішення виконкому Тульчинської міської ради №237 від 11 липня 1990 року та дозволу на проведення будівельних робіт (а.с.12-20). 26 березня 2013 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким після своєї смерті заповіла гараж позивачці, розташований в [ADDRESS], який вона отримала у спадок після смерті свого чоловіка, і на який в порядку спадкової трансмісії право має позивачка (а.с. 6). Згідно копії свідоцтва про смерть - [INFO] [PERSON] померла (а.с. 10) і після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на її майно, яка складається із: гаража позначеного літерою «Г», загальною площею 19,3м2, з погребом, позначеним «Г/П», розташованого в [ADDRESS], який було побудовано на підставі рішення виконкому Тульчинської міської ради №237 від 11 липня 1990 року та наданого дозволу на проведення будівельних робіт і який залишився їй у спадок після смерті її чоловіка [PERSON] Позивачка являється єдиною спадкоємицем майна, а саме, гаража, за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], про що звернулася в державну нотаріальну контору. Однак, право власності на гараж вона нотаріально не може оформити, так як після закінчення будівництва гаража [PERSON] не отримав свідоцтво про право власності і по цій причині [PERSON] не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на даний гараж. Згідно копії свідоцтва про одруження (а.с.11), виданому на російській мові, дружиною [PERSON] значиться [PERSON] (на російській мові - [PERSON]). А за паспортом дружина [PERSON] значилася [PERSON]. В зв'язку з розбіжностями в документах виданих на ім'я [PERSON], позивачка не має можливості оформити право власності на спадкове майно, оскільки необхідно встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], а саме, те що, вони були чоловік та жружина. В зв'язку з чим, державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тимчик Н.Ф. 6 грудня 2013 року було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії (а.с.5). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: На підставі ст. 256 п. 1 ЦПК України, суд вправі встановити факт родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). На підставі ч.2 ст. 328 ЦК України позивач правомірно набув право власності відповідно до спадкування за законом. В зв'язку з цим, оспорюване право позивача щодо володіння та розпорядження спадковим майном підлягає захисту судом у спосіб визначений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України - визнання права власності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави.

Outcome: approved