Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2), який згодом уточнила (а.с.37) та просить постановити рішення, яким: - визнати частково недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснену Комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 12.09.1997 року за реєстраційним номером 75, щодо будинку [ADDRESS] в частині реєстрації права власності на ? частину цього будинку за [PERSON]; - визнати за нею, позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 19.10.1996 року вона, позивачка, зареєструвала шлюб з відповідачем, який було розірвано за рішенням Болградського районного суду Одеської області від 08.07.2014 року. В період перебування у шлюбі, а саме 10.09.1997 року за спільні кошти подружжя, позивачка та відповідач придбали вищезазначений житловий будинок, однак договір купівлі-продажу було оформлено лише на чоловіка, відповідача [PERSON] Позивачка вважає, що житловий будинок [ADDRESS] - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому звернулася з даним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином (а.с.41), подала заяву якою підтримала позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог, просила їх задовольнити в повному обсязі та справу розглянути у її відсутність (а.с.42). Відповідач - про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово. Однак поштова кореспонденція повертається без вручення з відміткою «Адресат від отримання відмовився» (а.с.35-36, 39-40). Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, яка передбачає порядок вручення судових повісток, а саме ч.8 встановлено, що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. З огляду на викладене, суд вважає повідомлення відповідача належним. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.42). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Частиною 1 ст. 3 ЦПК встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу спірного майна регулюються нормами Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON], [INFO] та відповідачем [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб 19 жовтня 1996 року виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.5), який недійсним не визнаний. Сторони підтримували шлюбні відносини, які припинили у липні 2014 року, а саме за рішенням Болградського районного суду Одеської області від 08.07.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем - розірвано, справа № 497/1579/14-ц (а.с.8). За час перебування в шлюбі, а саме 10 вересня 1997 року позивачка та відповідач придбали будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу № 3841 від 10.09.1997 року посвідчений нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, Станєвою (Кухаревою) В.Б.(а.с.9). Вказаний договір зареєстровано в КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12.09.1997 року за № 75 (а.с.9 зворотна сторінка). Отже, на підставі вище вказаних доказів встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами під час знаходження у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 60 СК України та ст. 16 Закону України «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і у тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних підстав не мав самостійного заробітку. З огляду на наведені положення закону, чинного на момент виникнення правовідносин, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними під час шлюбу і доводити наявність такого права ні дружина ні чоловік не повинні. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Аналізуючи наведені докази, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, оскільки встановлено, що сторони перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали будинок за адресою: по [ADDRESS], тому відповідно до ст.60 СК України, цей будинок є майном, що набуте подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має piвні права володіння, користування i розпорядження цим майном, крім того ст. 70 зазначеного Кодексу передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із правил ст.10 ч.2, ст.60 ч.ч.1,3,4 ЦПК України щодо засад змагальності сторін, обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач будь-яких заперечень на спростування доводів, викладених в позовній заяві до суду не надав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та вважає за необхідне задовольнити уточнені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved