Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Посилається на те, що проживала з [PERSON] у шлюбі, який зареєстровано 05.04.1999 року у виконкомі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом №20. Від даного шлюбу дітей у них не народжувалося. Після одруження вони проживали разом на протязі нетривалого періоду, після чого відповідач зібрався та поїхав з дому не говорячи куди саме. Після чого між ними повністю припинилися відносини та спілкування. Нещодавно їй стало відомо, що відповідач поїхав від неї у Чернігівську область, де має іншу дружину та двох дітей. Згодом відповідач надіслав їй нотаріально завірену заяву про те, що він заперечує проти розірвання їхнього шлюбу і просив розглядати справу без його участі в суді за місцем проживання позивачки. Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] подав до суду письмову заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримує та просив після розірвання шлюбу між сторонами залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду з позовною заявою позивачка подала нотаріально завірену заяву відповідача, в якій він визнає обставини про розірвання шлюбу, надає згоду на його розірвання, та просив такий позов розглядати без його участі. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, надання строку на примирення, тощо) судом не проводилось. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв учасників процесу про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вбачається, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 СК України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05.04.1999 року у виконкомі Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом №20. Від даного шлюбу дітей у сторін не народжувалося. З позовної заяви та нотаріально посвідченої заяви відповідача вбачається, що сторони після реєстрації свого шлюбу проживали разом нетривалий період, а потім повністю припинили між собою спілкування, стосунки не підтримували і не підтримують на звернення позивачки до суду з даним позовом. Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що на час розгляду справи в суді між сторонами існують лише формальні ознаки їхнього шлюбу, спілкування між ними відсутнє і сторони не бажають збереження їхнього шлюбу. З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. Питання про стягнення судових витрат у справі сторонами не ставилося.

Outcome: approved