Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що згідно договору позики грошей від 10.10.2013 року позичила відповідачу [PERSON] гроші в сумі 71937 грн., котра на день передачі еквівалентна 9000 доларів США. Стверджує, що згідно умов вищевказаного договору позичальник - відповідач [PERSON] до 17.02.2014 року зобов'язується повернути всі кошти, при цьому щомісячно повертаючи їй (позивачці) гроші в сумі 17984 грн. Зазначає, що відповідачем не виконано умов договору, на прохання про добровільну сплату боргу відповідач відмовляється, не надаючи жодних пояснень. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] в її (позивачки) користь 223290 грн. та понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2233 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надіслала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення та просить суд слухати справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час слухання справи, а також не надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких міркувань. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Судом встановлено, що 10.10.2013 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М. та зареєстрований в реєстрі за №678. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 71984 грн., що на день передачі суми еквівалентно 9000 доларів США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору. Відповідно до п.п. 2.1 п.2 цього Договору такий є безпроцентним. У п.п. 2.2 п.2 Договору зазначено, що позичальник ([PERSON].) щомісяця має повертати позикодавцю ([PERSON].) гроші в сумі 17984 грн., до 17 числа кожного наступного за розрахунковим місяця, що йде за місяцем укладення цього договору, але в будь-якому випадку, загальна сума позики має бути повернена не пізніше 17.02.2014 року. Виконання зобов'язання за Договором має бути здійснено у готівковому порядку за адресою: [ADDRESS] (п.п. 2.3 п.2 Договору). Згідно викладених у позові обставинах, відповідач [PERSON] у зазначений в договорі термін, і по даний час, боргу не повернув. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). У відповідність ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У ст.509 ЦК України зазначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 та 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд критично ставиться щодо вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача 223290 грн., що еквівалентно 9000 доларів США на день повернення боргу, оскільки як вбачається із вищевказаного договору позики грошей укладених між позивачкою і відповідачем [PERSON], сторони не домовились у такому про те, що якщо на момент повернення позики комерційний курс буде більший ніж курс станом на день укладення договору, то позичальник - відповідач [PERSON] повинен повернути позикодавцю - позивачці [PERSON] суму в гривнях, яка еквівалентна 9000 доларам США за курсом НБУ на день повернення позики. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Своїми процесуальними правами позивачка [PERSON] розпорядилася на власний розсуд. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідача [PERSON] в користь позивачки [PERSON] слід стягнути суму боргу у розмірі 71937 грн., що еквівалентно станом на 10.10.2013 року (на день укладення договору) 9 000 доларів США. Враховуючи думку позивачки та виходячи з вимог ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial