Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом до відповідача про стягнення 10000 доларів США, що еквівалентно 260149.71 грв., 3 відсотки річних в розмірі 3677.73 грв. та судові витрати. В подальшому змінила свої позовні вимоги і просить стягнути з [PERSON] на її користь 279207.97 грв., з яких сума боргу 10000 доларів США, що еквівалентно 271357.20 грв., 3 % річних в розмірі 7850.77 грв. та судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України. Посилається на те, що 06.05.2016 р. вона домовилася з відповідачем про позику в сумі 10000 доларів США. На підтвердження передачі йому грошей, [PERSON] власноручно, у присутності свідка [PERSON], написав розписку про отримання від неї 10000 доларів США, які зобовязався повернути до 25.12.2016 р., однак до сьогоднішнього дня не повернув. Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобовязання за договором позики у встановлений строк, у нього за період прострочення виконання зобовязання, з 26.12.2016 р. по 12.12.2017 р. виникла заборгованість по 3 % річних у розмірі 7850.77 грв. (за формулою 10000 доларів США (що станом на 12.12.2018 р. еквівалентно 279207.97 грв. х 3 х 352 (загальна кількість прострочених днів) : 365 (кількість днів у році) : 100 = 7850.77 грв.). Позов [PERSON] не визнає, наполягає на стягненні з нього позовної суми. Свої вимоги обґрунтовує статтями 509, 525, 526, 533, 610, 612, 638, 1046-1049 ЦК України. Відповідач позов не визнав. Звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю. Ухвалою суду від 02.11.2017 р. обидва позови обєднані в одне провадження. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що грошей у позивачки не позичав і не отримував. Надану позивачкою розписку дійсно писав власноручно, але не у звязку з отриманням грошей у борг, а з метою врегулювання майнового спору, який виник між ним та [PERSON] після розірвання шлюбу. Оскільки у них був спільний, на той час не зареєстрований, будинок то вони досягли згоди про те, що позивачка відмовляється від своєї частки у цьому будинку, а він до липня 2018 року виплатить їй 30000 доларів США, а будинок зареєструє на себе в цілому. У забезпечення домовленості, 06.05.2016 р., [PERSON] (Сава) написала розписку про відмову від своєї частки в будинку, а він написав три розписки у яких вказав, що взяв у борг у [PERSON] 10000 доларів США. У кожній розписці було вказано іншу дату повернення боргу. У першій 25.12.2016 р., у другій 25.12.2017 р., у третій 01.07.2018 р. Однак через деякий час позивачка змінила свою думку і запропонувала йому спочатку зареєструвати будинок, а потім визначитися з його розподілом. Погодившись на цю пропозицію він та позивачка звернулися в сільську раду, яка прийняла відповідне рішення і 24.03.2017 р., будинок № 4, по вул. Мазепи, в с. Чумальово, було зареєстровано за ним та позивачкою на правах спільної часткової власності, по ? за кожним. Сподіваючись на добросовісність колишньої дружини він не попросив її повернути розписки. Просить задовольнити його позов та відмовити в позові [PERSON] на підставі ст.ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а позов [PERSON] слід задовольнити виходячи з наступного. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача 10000 доларів США позивачка послалася на розписку, власноручно написану [PERSON], у якій той визнає факт отримання позики на вказану суму і зобовязується повернути борг до 25.12.2016 року. Заперечуючи позов відповідач стверджує, що грошей не отримував, а розписку написав на підтвердження домовленості, досягнутої між ним та позивачкою, по питанню розподілу їхнього будинку, згідно якої [PERSON] відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя. В судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Тячівського районного суду від 17.11.2015 р. За час шлюбу сторонами було споруджено житловий будинок № 4, по вул. Мазепи, в с. Чумальово, який 24.03.2017 р. зареєстрований за ними на правах спільної часткової власності, по ? за кожним. Із наданої позивачкою розписки від 06.05.2016 р. убачається, що [PERSON] підтверджує, що взяв у борг від [PERSON] 10000 доларів США, які зобовязується повернути до 25.12.2016 р. Із розписки від 06.05.2016 р. убачається, що [PERSON] відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя належному їй та її колишньому чоловіку [PERSON] Обидві сторони визнали, що розписки написані ними власноручно. Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджено, що будинок № 4, по вул. Мазепи, в с. Чумальово, зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] на правах спільної часткової власності по ? частині. Дата реєстрації 24.03.2017 р. З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна, щодо обєкта нерухомого майна вбачається, що земельна ділянка за адресою, с. Чумальово, вул. Мазепи 4, належить на праві спільної сумісної власності, по ?, [PERSON] та [PERSON] Дата реєстрації 09.11.2016 р. Отже нерухоме майно, житловий будинок та земельна ділянка були зареєстровані за сторонами після написання ними розписок про зобовязання повернути 10000 доларів США та про відмову від частки в спільному майні. У правових позиціях № 6-63цс13 від 18.09.2013 року та № 6-1967цс15 від 11.11.2015 р. Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи із тексту написаної відповідачем розписки суд вважає, що у даному випадку між сторонами було укладено договір позики. Згідно ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Будучи викликаною до суду для надання особистих пояснень позивачка фактично відмовилася такі давати, спочатку зачитавши текст позовної заяви, а потім даючи відповіді лише після підказок свого представника. На питання представника відповідача, для чого вона писала розписку про те, що відмовляється від своєї частки на майно яке вона набула в шлюбі з [PERSON], [PERSON] відповіла: «Бо ніяку розписку не можна було укласти лише таку і все. А на даний час я ж не мала ніякого майна». Коли представник хотів уточнити з якою метою складалася ця розписка позивачка почала читати підготовлений текст, який не мав відношення до заданого запитання. Після чергового прохання представника відповідача дати відповідь представник позивачки втрутився у розмову, наполягаючи на тому, що позивачка уже дала відповідь на це запитання. Потім [PERSON] пояснила, що гроші передала відповідачу в їхньому будинку і відмовилася відповідати на запитання представника. На запитання суду, чому в розписці [PERSON] твердження свідка виконані іншим чорнилом, позивачка відповіла що не памятає. Також вона пояснила, що їй не відомо для чого відповідач позичав гроші. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що працює сільським головою с. Чумальово. Він памятає випадок коли до нього приходили [PERSON] та його колишня дружина [PERSON], які зясовували питання розподілу свого майна, що на той час не було зареєстроване, і запитували як зареєструвати будинок. У його присутності вони обговорювали варіант згідно з яким [PERSON] сплатить [PERSON] за її частку 30000 доларів на протязі трьох років. Також [PERSON] говорила, що відповідач дав їй розписки про це. Дослідивши всі обставини справи, оглянувши обидві розписки сторін, які сторони надали один одному 06.05.2016 р., заслухавши пояснення сторін та оглянувши реєстраційні документи на будинок і земельну ділянку суд приходить до висновку, що твердження [PERSON] про те, що грошей від позивачки він не отримував заслуговують на увагу. У контексті досліджених обставин та фактів суд вважає доведеною ту обставину, що розписка, на яку посилається [PERSON] (Сава), була написана відповідачем не як підтвердження ним факту отримання грошей, а як надання ним гарантій позивачці щодо її частки у спільно набутому майні. Тобто сторони мали намір таким способом вирішити питання переходу права власності на частину спільно набутого нерухомого майна від позивачки до відповідача, уникаючи його реєстрації на обох, що у майбутньому повинно було тягнути за собою укладення відповідного правочину (договору купівлі-продажу, або договору дарування), що потребує нотаріального посвідчення. У послідуючому сторони змінили свою думку щодо варіанту розподілу майна і зареєстрували будинок на себе в рівних долях. При цьому, відповідач розписку позивачки про її відмову від своєї частки у спільному майні не використовував, а позивачка з розпискою [PERSON] вирішила звернутися до суду не дивлячись на те, що спільне майно було зареєстровано і за нею. Статтею 235 ч. 1 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Статтею 236 ЦК \~передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно другого абзацу п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Частиною 5 статті 203 ЦК України визначено що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 цього ж кодексу \~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Виходячи із викладеного суд вважає, що [PERSON] довів той факт, що гроші від позивачки він не отримував, і написана ним розписка (правочин) не була спрямована на реальне настання правових наслідків передбачених ст. 1046 ЦК України, а для приховання фактичного розподілу спільно набутого майна подружжя. Тому,

Outcome: approved