Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 23.04.2001 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у виконкомі Делівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Від шлюбу у них народилася двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO], які на даний час є малолітніми. Вказує, що у неї з відповідачем різні характери та погляди на життя, через що виникають різного роду суперечки та непорозуміння. В неї з відповідачем не склалось подружнє життя, вони не проживають повноцінним подружнім життям, а тому проживання та збереження шлюбу втратило будь-який сенс. Відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє різного роду сварки і скандали. Відповідач не здатний підтримувати нормальну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами нашої родини на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, а тому просила шлюб розірвати, місцем проживання дітей визначити її місце проживання та після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». В судове засідання Позивачка не з'явилась, проте у позовній заяві просила справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення та просив розгляд справи провести без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23 квітня 2001 року між Позивачкою та Відповідачем у виконкомі Делівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 4), що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 3). За час перебування у шлюбі у них народилася двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 4, 5). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи позовну вимогу Позивачки, яку визнав Відповідач, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Враховуючи те, що діти проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні, а Відповідач жодних заперечень на позов не подав та повністю визнав позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітніх: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання їх матері - [PERSON] (Позивачка). У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved