Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що [INFO] помер її батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки кв. [ADDRESS] , житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] , транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», грошових коштів на рахунках у кількох банках. Зазначала, що після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є вона, а також треті особи, її сестра [PERSON] та її брат [PERSON] . Так їй нотаріус 12 березня 2020 року та 20 жовтня 2020 року видав відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом. Натомість, звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на 1/3 частку грошових коштів на поточному рахунку [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн. вона 13 листопада 2020 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вказаний рахунок було відкрито 27 листопада 2001 року в період шлюбу померлого із [PERSON] та дату зарахування на нього грошових коштів встановити нотаріусу не було можливим. Однак, вказувала, що оскільки грошові кошти на такий рахунок були внесені спадкодавцем вже після розірвання шлюбу із відповідачкою, то вони є особистою приватною власністю померлого, тобто є спадком [PERSON] , що підтверджується копією договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 276683607 від 6 лютого 2019 року про внесення [PERSON] коштів в сумі 400000 грн. шляхом їх перерахування з власного поточного рахунку № [NUMBER] на депозитний рахунок № [NUMBER] в АТ «ПУМБ». Строк дії такого договору становив один рік, після спливу якого кошти повернулись на поточний рахунок спадкодавця. Таким чином для підтвердження того, що кошти на рахунку [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн. були власністю її батька, просила суд з метою реалізації свого права на спадщину визнати грошові кошти на поточному рахунку [NUMBER] в сумі 470644,66 грн. з усіма нарахованими процентами та компенсацією в АТ «ПУМБ» (код банку 14282829) особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). Позивачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні поданого нею позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Треті особи, [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання не з`явились, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленими. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання вкотре не з`явилась, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою, не надавши суду заяв з проханням вирішити справу за її відсутності. При цьому [PERSON] електронною поштою було втретє заявлено клопотання суду про відкладення розгляду справи, вперше для отримання копії позову та долучених до нього матеріалів, а потім двічі для ознайомлення з матеріалами справи, зокрема, з виписками про рух грошових коштів на рахунках [PERSON] . Натомість, суд зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. При цьому за ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене вмотивування, суд зауважує, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Таким чином процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки учасника процесу до суду, оскільки це пов`язано із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за клопотанням відповідачки внаслідок її чергової неявки відсутні. Отже, за ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий [PERSON] позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис № 1605 від 5 вересня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Факт родинних відносин позивачки, [PERSON] , та спадкодавця, [PERSON] , як доньки та батька відповідно підтверджується свідоцтвами про народження [PERSON] , актовий запис № 883 від 30 жовтня 1979 року, та про одруження [PERSON] із [PERSON] 5 липня 2003 року, актовий запис № 379 від 5 липня 2003 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 12 березня 2020 року та 20 жовтня 2020 року, виданих приватним нотаріусом Гічкіним А. В., реєстри № 157, 621, 624, 627, 630, вбачається, що спадкоємцями у рівних частках після смерті [INFO] [PERSON] є діти спадкодавця, син - [PERSON] , донька - [PERSON] , донька - [PERSON] , які успадкували по 1/3 частки кожний спадщину, яка складається з: житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0486 кв. м.; 1/2 частки кв. [ADDRESS] ; автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER» н/з [NUMBER] ; а також грошових коштів на рахунках АТ «Сбербанк» в сумах відповідно 402,68 грн., 187,99 грн., 10000 доларів США з усіма нарахованими відсотками та компенсацією; права на вклад на депозитних рахунках АТ «КБ «Приватбанк» в сумах відповідно 335,83 доларів США, 10223,21 доларів США, 369,84 грн. з усіма нарахованими відсотками та компенсацією; грошових коштів на рахунках АТ «Державний ощадний банк України» в сумах відповідно 2,89 доларів США, 10403,76 доларів США, 55,15 доларів США з усіма нарахованими відсотками та компенсацією; з грошових коштів на рахунках АТ «ПУМБ» в сумах відповідно 45370,20 грн., 71,82 грн. з усіма нарахованими відсотками та компенсацією. В той же час факт перебування [PERSON] із [PERSON] у шлюбі з 11 липня 1997 року по 27 березня 2013 року підтверджується записом в паспорті спадкодавця [PERSON] (серія [NUMBER] ), актовий запис № 200 від 11 липня 1997 року про одруження, та свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 37 від 27 березня 2013 року. Відповідно до постанови приватного нотаріусу Гічкіна Антона Володимировича від 13 листопада 2020 року вбачається, що розглянувши заяву позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку грошових коштів на поточному рахунку [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн., з усіма нарахованими процентами та компенсацією, відкритому 27 листопада 2001 року на спадкодавця, [PERSON] , нотаріус встановив, що встановити належність грошових коштів померлому на праві особистої приватної власності або спільної сумісної власності колишнього подружжя немає можливості, оскільки поточний рахунок, на якому зберігаються грошові кошти був відкритий 27 листопада 2001 року, тобто під час перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 11 липня 1997 року по 27 березня 2013 року. Однак, дату зарахування на такий рахунок грошових коштів встановити нотаріусу неможливо, оскільки він не має права одержувати виписки про рух коштів на рахунку через банківську таємницю, а лише довідки про наявність рахунку та залишок коштів на ньому. Нотаріус роз`яснив, якщо грошові кошти внесені на такий рахунок після розірвання шлюбу, тобто після 27 березня 2013 року, то вони є особистою приватною власністю померлого на підставі ст. 57 СК, а якщо вони набуті у шлюбі, то вони є спільною сумісною власністю колишнього подружжя спадкодавця. Оскільки заява колишньою дружиною спадкодавця про правовий режим вказаних грошових коштів не надавалась, то з цих підстав нотаріус не зміг встановити належність грошових коштів померлому на праві особистої приватної власності чи спільної сумісної власності колишнього подружжя, тому нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку грошових коштів на рахунку № [NUMBER] в сумі 470644,66 грн. з усіма нарахованими процентами та компенсацією. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Враховуючи, що реалізувати свої спадкові права позивачка не має можливості через неможливість у поза судовий спосіб встановити правовий статус грошових коштів на рахунку № [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн., то суд дійшов висновку про можливість вирішення даної справи у позовному провадженні внаслідок відсутності письмової заяви колишньої дружини спадкодавця, [PERSON] , щодо визначення правового режиму таких грошових коштів. Так суд встановив, що на підставі довідки АТ «ПУМБ» (ЄДРПОУ 14282829) від 28 березня 2020 року грошові кошти на рахунку № [NUMBER] в сумі 470644,66 грн. рахуються за [PERSON] , [INFO] , який був відкритий банком 27 листопада 2001 року, номер якого в подальшому неодноразово змінювався банком, що також підтверджується відомостями АТ «ПУМБ» від 25 січня 2021 року, наданими на виконання ухвали суду від 12 січня 2021 року, з яких вбачається, що з 27 листопада 2001 року по 20 квітня 2012 року такий рахунок мав № [NUMBER] , після чого рахунок змінив номер на № [NUMBER] , а з 9 листопада 2018 року рахунок набув остаточний № [NUMBER] Згідно із договором строкового банківського вкладу (депозиту) № 276683607 від 6 лютого 2019 року вбачається, що [PERSON] розмістив у АТ «ПУМБ» грошові кошти в сумі 400000 грн. шляхом їх перерахування з власного поточного рахунку № [NUMBER] на рахунок № [NUMBER] строком на 1 рік (до 8 лютого 2020 року), а повернення банком такого вкладу здійснювалось вкладнику шляхом переведення в день закінчення розміщення вкладу на рахунок № [NUMBER] зі сплатою відсотків в розмірі 18% річних на вклад на такий саме рахунок № [NUMBER] , що також підтверджується розрахунком банку про розміщення вкладу [PERSON] . Суд на підставі наданих АТ «ПУМБ» 25 січня 2021 року виписок про рух коштів на рахунках [PERSON] № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно за період з 27 листопада 2001 року по 12 січня 2021 року встановив, що на рахунку № [NUMBER] на 1 січня 2013 року було залишок коштів у сумі 737,73 грн., а протягом 1 січня 2013 року по 11 листопада 2018 року на рахунок № [NUMBER] надійшло 4047438,72 грн. та було знято - 4048176,45 грн. Суд при цьому встановив за виписками про рух коштів на рахунках [PERSON] , що станом на 27 березня 2013 року, тобто на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , на рахунку [PERSON] № [NUMBER] залишалось усього 9918,97 грн. ((737,73 + 5243 + 10000 + 5426 + 10000 + 4170,63 + 8921 + 10000 = 54498,36) - (3000 + 187,40 + 244,52 + 1000 + 75,59 + 23,43 + 77,34 + 1067,85 + 3000 + 127,75 + 247,79 + 101 + 271,13 + 91,34 + 239 + 666,75 + 1000 + 2000 + 20 + 90,92 + 412 + 1000 + 2364,79 + 3000 + 1000 + 49,86 + 50 + 2000 + 2000 + 128,05 + 570,09 + 1000 + 1478 + 676,20 + 1000 + 411,85 + 1000 + 1000 + 264,11 + 2000 + 3000 + 470,15 + 203,98 + 2000 + 2000 + 409,09 + 20 + 1000 + 405,47 + 133,94 = 44579,39). При цьому суд зазначає, що станом на 11 листопада 2018 року залишки грошових коштів у сумі 11482,37 грн. з рахунку № [NUMBER] було переведено на рахунок № [NUMBER] . Також судом підтверджено на підставі досліджених виписок про рух коштів на рахунках [PERSON] в банку, що відповідно до депозитного договору № 276683607 від 6 лютого 2019 року з рахунку № [NUMBER] були перераховані кошти в сумі 400000 грн. на рахунок № [NUMBER] , а в подальшому 8 лютого 2020 року було перераховано нараховані за депозитним договором № 276683607 від 6 лютого 2019 року відсотки в сумі 58117,29 грн. та повернуто депозитний вклад у розмірі 400000 грн. на рахунок № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Натомість, за п. 1 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Одночасно із цим суд вказує, що, виходячи з даної презумпції, особистою приватною власністю колишнього подружжя є майно, набуте нею, ним вже після розірвання між таким подружжям шлюбу. Отже, суд на підставі досліджених матеріалів справи та наведених норм встановив, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку № [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн., відкритому на [PERSON] ще 27 листопада 2001 року, були особистою приватною власністю такого спадкодавця, який помер [INFO] , оскільки складаються з сум депозитного вкладу за договором № 276683607 від 6 лютого 2019 року, капіталізованих відсотків за таким вкладом спадкодавця та сум вкладень на такий рахунок [PERSON] , внесених ним на такий рахунок вже поза межами його перебування у шлюбі із [PERSON] , що повною мірою підтверджується рухом грошових коштів на рахунку [PERSON] № [NUMBER] в АТ «ПУМБ». Таким чином на грошові кошти, які знаходяться на рахунку № [NUMBER] в АТ «ПУМБ» в сумі 470644,66 грн., не розповсюджуються положення ст. 60, 61 СК. На підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, суд дійшов переконливого висновку, що заявлені та доведені в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання факту того, що грошові кошти на поточному рахунку № [NUMBER] в сумі 470644,66 грн. з усіма нарахованими процентами та компенсацією в АТ «ПУМБ» були особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , тому повністю увійшли до складу його спадщини.

Outcome: approved