Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, а саме просить визнати такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію вказану в позовній заяві, зобов`язати відповідача видалити публікацію на Telegram каналі XYDESSA з посиланням на рішення суду, та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн., витрати по платі судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Вимоги обґрунтовує тим, що вона працює лікарем загальної практики сімейної медицини в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області» (далі за текстом - КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області»). 27 березня 2020 року згідно виклику через лінію швидкої допомоги позивачка здійснила виїзд за адресою: [ADDRESS] , при приїзді якого у хворих було діагностовано захворювання, яке не передбачало госпіталізацію та призначено амбулаторне лікування, однак [PERSON] та інші особи вимагали термінової госпіталізації. В подальшому під час виїзду на зазначену адресу іншого лікаря [PERSON] , здійснив відеозапис, який в подальшому розмістив в мережі інтернет, зокрема на Telegram каналі XYDESSA в рубриці «#нам пишуть», тривалістю 2:20 хвилин, на якому про позивачку в грубій принизливій формі висловлювався словами наступного змісту: «…прислали эту дебилку, как ее зовут? Дундер Наталья? [PERSON] », які позивачка вважає безпідставними оціночними судженнями, викладеними в непристойній формі та такими що принижують, ганьблять її честь, гідність і ділову репутацію. Позивачці після перегляду зазначеного відеозапису в мережі Інтернет завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 150000,00\~грн.,\~якаполягає у душевних стражданнях, які вплинули на її уклад життя, що стало підставою для звернення за медичною допомогою та вона змушена була докладати додаткових зусиль та часу щодо відновлення порушеного її права. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки необґрунтовані, просили відмовити в їх задоволення. Суд, розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. [PERSON] (а.с. 13, 14), позивачка по справі, займає посаду лікаря загальної практики сімейної медицини в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області» з 04 червня 2019 року по день звернення з позовом до суду, що підтверджується довідкою № 01-10/86 від 07.04.2020 року, виданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області» (а.с. 15). Згідно даних «Журналу регистрации вызовов», а також довідок № 01-10/89, 01-10/88 від 08 квітня 2020 року, виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Арцизької районної ради Одеської області» Дундер Н.Д., позивачка по справі 26 березня2020 року, 27 березня 2020 року перебувала на виклику у хворих [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] \~(а.с.\~16,\~17,\~18). Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні диску з відеозаписом, наданого позивачкою, який доданий до матеріалів справи, [PERSON] , відповідач на протязі 2,20 хв. в гострій,\~брутальній та\~непристойній формі\~супроводжував свою\~критику роботи\~позивачки в\~присутності іншого\~лікаря,\~а саме наступного змісту: «…прислали эту дебилку, как ее зовут? [PERSON] ? [PERSON] » (а.с. 19). У мережі Інтернет на сторінці «XYDESSA» в рубриці «#нам пишуть» розміщено вищезазначений відеоролик, що підтверджується скріншотами, протоколом результатів фіксування веб-сторінок в мережі Інтернет (а.с. 20, 21, 25). Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив суду, що він займає посаду фельдшера Арцизької станції екстреної (швидкої) медичної допомоги. Дійсно 27 березня 2020 року згідно виклику він здійснив виїзд за адресою: м.Арциз Одеської області, вул.Бондарева, буд. 1-а, де у хворих було діагностовано захворювання, яке передбачало госпіталізацію. Також, відомо, що до його приїзду був лікар [PERSON] за зазначено адресою та здійснювала огляд хворих. [PERSON] здійснював зйомку на телефон та щось говорив. Потім йому стало відомо про поширення відео зйомки в мережі Інтернет. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідком, в зв`язку з тим, що даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, його показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28). Наведене положення стисло відтворює зміст концептуальних засад преамбули Загальної декларації прав людини. Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. За змістом статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію. За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до роз`яснень, які викладені у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти зокрема поширення в мережі Інтернет. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47). Як вбачається з оглянутого диску з відеозаписом, представленого позивачкою, який доданий до матеріалів справи, дійсно відповідач в гострій непристойній формі супроводжував свою критику роботи позивачки. Відповідач використовував російською мовою такі слова, як «дебилка». Відповідно до тлумачного словника слово «дебіл» означає той, хто має уроджену психічну ваду, розумову відсталість у легкій формі; недоумкуватий. Засобом захисту порушеного особистого немайнового права позивачкою обрано шлях визнання образливих та принизливих висловлювань зі сторони відповідача на її адресу, що мали місце 27 березня 2020 року, такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Судом встановлено факт порушення відповідачем права на повагу до гідності, честі та право на недоторканість ділової репутації позивачки, оскільки висловлювання відповідача мають яскраво виражений негативний характер, принижують честь та гідність позивачки з точки принципу моралі, принижують її ділову репутацію. Суд, враховуючи встановлені обставини, баланс прав\~на свободу\~слова та\~на повагу\~до гідності\~та честі,\~недоторканність ділової\~репутації, прийшов до висновку, про наявність підстав для визнання висловлювань відповідача такими, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] у зв`язку з чим позовна вимога позивачки про визнання інформації, розповсюдженої [PERSON] , відповідачем по справі, на Telegram каналі XYDESSA у вигляді відеофайлу тривалістю 2:20 хв. такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , позивачки по справі. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині зобов`язання відповідача видалити публікації на Telegram каналі XYDESSA, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до роз`яснень, які викладені у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2019 року справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18. Разом з тим, залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи\~за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК\~України). Звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов`язання видалення відео-файлу позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно підтверджували власника вказаного веб-сайту на якому розміщена публікація або особи, відповідальної за його функціонування, а також автора цієї статті. З відповідними клопотання у разі існування труднощів у її отриманні до суду не зверталася, відповідні клопотання під час підготовчого провадження не заявлялися з метою уточнення суб`єктного складу відповідачів у справі. Судом встановлено, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором публікації, розміщеної на Telegram каналі XYDESSA і що він розповсюдив вказану інформацію, чим не виконані вимоги ст. 81 ЦПК України. Пояснення позивачки та її представника про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію, суд вважає лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги. З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що будь-яка особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі якого відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Таким чином, у справі за позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та видалення інформації, поширеної у мережі Інтернет, належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, у зв`язку з чим вирішення цього спору не можливе без залучення до участі у справі зазначених осіб. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підставі для задоволення заявлених позовних вимог про видалення публікації на Telegram каналі XYDESSA, у зв`язку з чим слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування відповідачем моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При цьому висловлення суб`єктивної думки в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію може бути підставою для покладення на відповідача обов`язку відшкодування моральної шкоди. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року № 4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до роз`яснень п. 5 та п. 9 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, відповідно до ст. ст. 23, 280 ЦК України позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її особистого немайнового права, зокрема, у разі приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації. В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивачка вказала, що через поширену відповідачем інформацію їй спричинені моральні страждання, які призвели до негативних змін у житті: безсоння, негативні переживання та спогади, тимчасова відірваність від активного соціального життя, зниження та нестійкий настрій. Крім того, під дією нервового навантаження вона змушена була звернутися до лікаря психіатра, яким діагностовано - гострі стресові реакції F43.0 та призначено лікування, в підтвердження чого додала копію виписки про огляд лікарем-психіатром від 01 квітня 2020 року та копії фіскальних чеків на придбання ліків (а.с. 26, 27). Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивачки, характер та обсяг її страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала позивачка, ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди стягнути із відповідача на її користь 5000,00 грн. достатньою мірою зможе компенсувати понесену позивачкою моральну шкоду, а тому суд присуджує до стягнення з відповідача саме цю суму. Водночас, визначення моральної шкоди в зазначеному позивачкою розмірі явно суперечить вимогами розумності та справедливості. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. На підставі ст. ст. 3, 15, 16, 23, 201,\~270, 277,\~280, 297,\~299, 1167 ЦК України,

Outcome: partial