Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з вищевказаним позовом. У підготовчому засіданні представник позивачки зменшив позовні вимоги та відмовився від позову в частині що стосується управління Держгеокадастру в Закарпатській області, як правонаступника Тячівського відділу ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області. Посилається на те, що із 1988 року вона зі своїм покійним чоловіком, [PERSON] , проживали у дворогосподарстві його батьків по [ADDRESS] . За згодою батьків чоловіка у цьому ж дворогосподарстві вони збудували будинок [ADDRESS] ». [ADDRESS] . її чоловік помер і на підставі рішення селищної ради вона зареєструвала будинок за собою. Однак між нею та батьками її чоловіка виник спір про земельну ділянку, який вирішувала погоджувальна комісія Солотвинської селищної ради, яка вирішила за доцільне із 0.16 га., що знаходилися в користуванні дворогосподарства, 0.09 га. залишити у користуванні батька її чоловіка [PERSON] , а 0.07 передати їй. З того часу спорів між нею та батьками чоловіка не виникало і вона не переймалася питанням приватизації земельної ділянки, так як ніяких проблем відносно цього не виникало. Після смерті батьків чоловіка їхній будинок успадкував [PERSON] , який доглядав за ним, але там не проживав. У 2017 році вона вирішила приватизувати земельну ділянку якою користувалася і їй повідомили, що [PERSON] має державний акт ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 року на 0.1250 га. по [ADDRESS] на підставі рішення Солотвинської селищної ради № 45 від 22.12.1997 року. У березні 2008 р. [PERSON] подарував належну йому ділянку своєму синові І.Ф. [PERSON] . Вважає, що рішенням селищної ради від 22.12.1997 р., державним актом про право власності на землю, а також договором дарування спірної земельної ділянки були порушені її права, як користувача земельною ділянкою, яка була незаконно передана у приватну власність [PERSON] . [PERSON] . Відповідач позов не визнав. Пояснив, що будинок який належить позивачці фактично будували його батьки, однак після смерті її чоловіка, його брата - [PERSON] -, вона добилася, що будинок зареєстрували за нею. У 1997 році селищна рада виділила батькові земельну ділянку площею 0.1250 га. і на підставі цього рішення він отримав державний акт на право власності на землю по [ADDRESS] У 2008 р. батько подарував цю ділянку йому. Він народився і виріс у цьому будинку і в ньому зареєстрований. Після смерті батьків у будинку не проживав, але доглядав за ним, обробляв земельну ділянку. Із самого початку приватизації батьком землі позивачка знала про це, так як батько встановив огорожу по вказаній у державному акті межі. [PERSON] має доступ до своєї земельної ділянки, і рішенням селищної ради та державним актом жодні її права не порушені. Сараєм, який знаходиться на земельній ділянці, користувалися батьки, а потім він, однак недавно його захопила позивачка. Просить відмовити у позові ще і з тих підстав, що позивачка пропустила строк давності, так як їй було відомо про наявність у батька державного акту із 1998 року. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Правовідносини, які є предметом спору (рішення Солотвинської селищної ради та державний акт про право приватної власності на землю ) виникли під час дії ЗК України від 13 березня 1992 року N 2196-XII, тому суд застосовує цей Закон. Згідно ст.1 ЗК України 1992 р. земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою створення умов для раціонального використання й охорони земель, рівноправного розвитку всіх форм власності на землю і господарювання, збереження та відтворення родючості ґрунтів, поліпшення природного середовища, охорони прав громадян, підприємств, установ і організацій на землю. Відповідно до ст. 3 цього ж кодексу власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Саттею 9 ЗК України передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів; 11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. Відповідно до ст. 27 право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Пункт 5 частини першої цієї статті не поширюється на право користування землею громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, протягом трьох років з часу надання земельної ділянки. Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу. Право користування орендованою землею припиняється також при розірванні договору оренди землі. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1 - 8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5 - 9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку. Право тимчасового користування землею припиняється шляхом розірвання договору. Нормами ст. 30 ЗК визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Згідно ст. 43 вказаного кодексу права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 44 ЗК України вказано, що порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Відповідно ст. 67 громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Порядок розгляду спорів з приводу суміжного землекористування у 1996 році було визначено статтями 107, 108 земельного кодексу. Згідно цих статей спори з приводу суміжного землекористування громадян розглядаються погоджувальною комісією, склад якої обирається відповідною Радою народних депутатів. Нез`явлення сторони без поважних причин за повторним викликом погоджувальної комісії не зупиняє розгляду земельного спору. У разі недосягнення згоди спір за заявою однієї із сторін розглядається у судовому порядку. По результатах розгляду спору з приводу суміжного землекористування погоджувальна комісія готує свій висновок, який оформляється протоколом і підписується головою і секретарем цієї комісії. Цей протокол є підставою для прийняття рішення з зазначеного питання Радою народних депутатів у разі досягнення згоди між сторонами. Рішення Ради народних депутатів повинно бути мотивованим з обов`язковим посиланням на фактичні обставини справи і норми законодавства. У рішенні передбачається порядок його виконання та заходи щодо усунення порушеного права на землю. Під час розгляду справи суд встановив, що [PERSON] самочинно спорудив житловий будинок по [ADDRESS] . Будинок був розташований на земельній ділянці площею 0.16 га., якою користувалася його сім`я. У 1988 році його син, [PERSON] , одружився з [PERSON] і у вказаному дворогосподарстві було збудовано ще один житловий будинок, якому селищна рада присвоїла [ADDRESS] році [PERSON] помер. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] » він належить [ADDRESS] [PERSON] та М [PERSON] . [PERSON] . Між позивачкою та батьками її покійного чоловіка існував спір про будинок, який, після його вирішення, перейшов і на земельну ділянку. Селищна рада доручила вирішення спору погоджувальній комісії, яка розглянула спір та склала відповідний протокол. Із вказаного протоколу вбачається, що вся площа спірної ділянки складає 1600 м.кв. і на ній розташовані будинки [PERSON] та [PERSON] [PERSON] претендує на всю земельну ділянку хоча за ним закріплено лише 0.09 га., і пропонує залишити [PERSON] лише вузький прохід з вулиці. Комісія пропонує залишити [PERSON] 900 м.кв., а [PERSON] 700 м. кв. по конфігурації вказаній у схемі що додається. Згідно вказаної схеми спільне подвір`я розділялося між сторонами порівну, по 3.8 метра. Межа повинна була проходити вздовж земельної ділянки, приблизно посередині таким чином, щоб кожен будинок мав рівну пряму ділянку на своєму боці. У протоколі погоджувальної комісії не вказано дату його складання але цей протокол і додана до нього схема приєднані до будівельного паспорта на будинок [ADDRESS] , складеного 20.06.1996 р. і зареєстрованого у липні 1996 року. Однак із невстановлених і незрозумілих причин, 22.12.1997 р., проігнорувавши рішення узгоджувальної комісії, яку сама створила для вирішення земельного спору між [PERSON] та [PERSON] , Солотвинська селищна рада винесла рішення про виділення у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку для ведення підсобного господарства в [ADDRESS] , площею 0.125 га. Суд вважає, що таке рішення істотно порушило права [PERSON] на землю захищені ЗК України в редакції, яка діяла на той час. Із схем виконаних інженером землевпорядником [PERSON] убачається, що на даний час, відповідно державного акта на право власності на землю, із усієї земельної ділянки на якій розміщені будинки [PERSON] та [PERSON] , (0.16 га.), відповідачу належить ділянка площею 0.1250 га., а позивачці залишається відповідно 0.0341 га. Таким чином встановлено, що селищна рада маючи можливість забезпечити мешканців дворогосподарства [ADDRESS] , у якому було збудовано будинок [ADDRESS] », приблизно рівними земельними ділянками для обслуговування житлових будинків, прийняла рішення про виділення одній стороні ( [PERSON] ) 0.1250 га., знаючи що іншій стороні ( [PERSON] ) залишиться не більше 0.0341 га. Згідно ст.\~108\~ЗК України протокол погоджувальної комісії є підставою для прийняття рішення з зазначеного питання Радою народних депутатів у разі досягнення згоди між сторонами. Рішення Ради народних депутатів повинно бути мотивованим з обов`язковим посиланням на фактичні обставини справи і норми законодавства. У рішенні передбачається порядок його виконання та заходи щодо усунення порушеного права на землю. \~ \~ \~ \~Із наданої сторонами копії рішення Солотвинської селищної ради від 22.12.1997 р. не вбачається, що протокол погоджувальної комісії був предметом розгляду сесії, або що сторони спору не досягли між собою згоди. \~ \~ \~ \~Із державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК № 014663 убачається, що земельна ділянка площею 0.1250 га. передана [PERSON] для будівництва житлового будинку тоді як у рішенні селищної ради цільове призначення зазначено для ведення підсобного господарства. У акті погодження меж земельної ділянки, яка виділяється [PERSON] вказано прізвище [PERSON] , однак її підпис відсутній. Вказана обставина свідчить про те, що [PERSON] не повідомляв [PERSON] ні про приватизацію земельної ділянки, ні тим більше, про її розміри і межі. У будівельному паспорті на будинок [ADDRESS] , є рішення селищної ради від 20.02.1996 р. про узаконення будинку за [PERSON] та [PERSON] на земельній ділянці 0.07 га., є план земельної ділянки затверджений селищним головою та заступником голови виконкому, на якому вказано межі ділянки та її площа 0.068 га., є архітектурний план із межами земельної ділянки погоджений районним архітектором, є коротка технічна характеристика домоволодіння у якій зазначена площа земельної ділянки. Вказані документи є доказом того, що [PERSON] правомірно користувалася земельною ділянкою біля будинку [ADDRESS] , і для того щоб передача цієї ділянки у власність [PERSON] була правомірною, згідно статей 27, 28, 43 ЗК України вона повинна була бути вилученою від позивачки. Доказів того, що таке вилучення проводилося відповідачем суду надано не було. Таким чином, рішення селищної ради слід визнати незаконним, як таке, що прийнято з порушенням норм земельного кодексу, державний акт у зв`язку з тим, що він виданий на підставі незаконного рішення і у ньому зазначене інше цільове призначення ніж у рішенні, а договір дарування у зв`язку з тим, що визнаються недійсними документи на підставі яких у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку. Вказані вище докази, факт наявності у позивачки документів про те що за її будинком закріплено земельну ділянку площею 0.07 га., відсутність до 2017 року спору, як з боку батьків відповідача, так і з боку самого відповідача про межі земельної ділянки, а також факт звернення [PERSON] до компетентних органів із заявою про реєстрацію за нею земельної ділянки у 2017 р. свідчать про те, що до цього часу їй не було відомо про наявність рішення сільської ради № 45 від 22.12.1997 р., державного акту на право власності на землю виданого на підставі цього рішення та договору дарування земельної ділянки. Доказів, які б свідчили про інше відповідач суду не надав. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже підстави для відмови у позові в зв`язку з пропуском позивачкою позовної давності відсутні, так як перебіг позовної давності для неї почався у 2017 році, а до суду вона звернулася у вересні 2018 року. За наведених вище обставин суд вважає, що рішення Солотвинської селищної ради № 45 від 22 12.1997 р. в частині, що стосується передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] , державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 р. та договір дарування цієї земельної ділянки від 03.03.2008 р. є незаконними і підлягають скасуванню. Тому,

Outcome: approved