Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивачка звернулася до районного суду з позовною заявою, яку в ході розгляду справи уточнила та просить надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дочки [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини, яким є відповідач, строком до досягнення дитиною шістнадцятиріччя, в наступні країни світу: Австрія, Нідерланди, Туреччина, Чехія, Словаччина, Італія, Іспанія, Швейцарія, Швеція, Ізраїль, Норвегія, ОАЕ, Єгипет, Туніс, Угорщина, Польща, Данія, Португалія, Бельгія, Ірландія, Кіпр, Греція, Великобританія, Білорусь, Литва, Латвія, Естонія, Росія, Німеччина, Хорватія, Словенія, Болгарія, Франція, США, Куба, Чорногорія, Грузія, Азербайджан, Казахстан, Індія, Шрі Ланка, Молдова. Також просить надати дозвіл їй або її офіційному представнику, без дозволу (згоди) батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон малолітньої [PERSON], [INFO], строком до досягнення дитиною шістнадцятиріччя. Позов мотивований тим, що позивачка [PERSON], [INFO] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], [INFO], який було розірвано 04 січня 2011 року. У шлюбі між позивачкою та відповідачем народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. Матеріальне забезпечення дитини, її утримання та виховання повністю лягли на плечі матері, оскільки відповідач, батько дитини, після розірвання шлюбу участь у вихованні та догляді за донькою не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Така поведінка відповідача має наслідок у вигляді повного нехтування своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітньої доньки [PERSON]. Вказала, що донька часто хворіє застудними захворюваннями, ринофарингітами, для лікування та профілактики яких, за рекомендацією лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Але на теперішній час відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] закордон для відпочинку та оздоровлення, у зв'язку з чим мати дитини, позбавлена будь-якої можливості вивезти дитину на відпочинок, чим фактично і порушуються гарантовані Конституцією України права дитини на виїзд за межі території України з метою відпочинку та оздоровлення, ознайомлення з багатою культурою і побутом іноземних держав. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що після розірвання шлюбу в 2011 р. відповідач не підтримує ніяких відносин з позивачем та дочкою. З 2015 року вона перебуває у другому шлюбі та на даний час чекає другу дитину. Додала, що поїздки дитини в супроводі матері за кордон на оздоровлення, з туристичною метою, ознайомлення з багатою культурою і побутом іноземних держав сприятимуть зміцненню здоров'я її доньки, яка часто хворіє, а також духовному та моральному розвитку дитини, що й декларується в Конвенції про права дитини, Законі України «Про охорону дитинства» і в Основному Законі - Конституції України. Країни світу зазначені найбільш популярні, куди виїзжають для сімейного туризму та відпочинку, а також в яких знаходяться міжнародні дитячи табори. Додала, що з 2013 р. він постійно перебуває в Росії, про що їй відомо з соціальних мереж, але де конкретно, не знає, з цього часу взагалі не цікавився дитиною, тому навіть теоретично вона не має можливості отримати від нього згоду на виїзд за кордон їх дочки. Вказала, що дитячим колективом дочці необхідно терміново виїжджати за кордон, але в зв'язку з постійним перебування відповідача в Росії вона не може отримати його згоду. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до норм діючого законодавства та надала висновок, за яким орган опіки та піклування не заперечує проти надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства України. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або спорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.01.2011 р. (актовий запис № 08 відділу РАЦС Подільського РУЮ у м.Києві). Сторони по справі - позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], є батьками малолітньої дочки [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження. Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: в т.ч. і рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з матеріалів справи, малолітня дочка сторін [PERSON], [INFO], постійно проживає разом з матір'ю за адресою - [ADDRESS], що підтверджено довідкою форми № 3, виданої житловим органом за вих.№ 1324 від 12.05.2017 р. Згідно наданих документів, малолітня дочка сторін у справі навчається в гімназії № 257 «Синьоозерна» м.Києва, а також в Київській дитячій музичній школі № 35, займається англійською мовою та бере участь в різних конкурсах. Наданими медичними документами підтверджена необхідність оздоровлення дитини в зв'язку із частини застудними захворюваннями, ринофарингітами, для лікування та профілактики яких, за рекомендацією лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]., не позбавлений батьківських прав відносно дитини - малолітньої дочки [PERSON], з 2013 року постійно перебуває в Росії. Матеріали справи свідчать, що позивачка зверталася до відповідача з письмовою заявою на адресу зареєстрованого місця проживання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак останній до цього часу дозволу у передбаченому законодавстві порядку не надав. За висновком від 20.07.2017 р. № 106-5040 орган опіки та піклування в особі Подільської районного в м.Києві державної адміністрації не заперечує проти надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства України Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивача до суду з вищевказаними вимогами було тимчасовий виїзд до Арабської Республіки Єгипет на період шкільних канікул з 24 березня по 04 квітня 2017 р., але в зв'язку з дотриманням процесуальних вимог закону щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи путівка позивачем не була використана. Тому суд бере до уваги і ту обставину, що можливість отримання згоди позивачем в судовому порядку на виїзд дитини за кордон без згоди батька, який за місцем реєстрації не проживає та перебуває за межами України, може зайняти стільки часу, що на момент набрання рішенням законної сили сплинуть встановленні строки оформлення проїзних документів. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебуває у повторному шлюбі з громадянином України, постійно проживає та зареєстрована в м.Києві, на час розгляду справи вагітна (останні тижні), тому в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом за межі України на постійне місце проживання разом з матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин. А тому внаслідок ухвалення рішення про надання дозволу на виїзд дитини за кордом ніяким чином не будуть порушені та обмежені права відповідача, як батька дитини, на піклування, спілкування та виховання дитини. Таким чином, судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Враховуючи інтереси дитини, конституційний принцип охорони дитинства, встановлений ч.3 ст.51 Конституції України, виходячи зі встановлених судом обставин, з урахуванням віку дитини на час розгляду справи (11 років 7 місяців), суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, в супроводі матері або іншої уповноваженої дитини по культурно-освітній або оздоровчо-відпочивальної лінії, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме зміцненню її здоров'я. та розвитку здібностей, не порушує права та інтереси відповідача. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. В зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги щодо надання дозволу на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] за межі України без згоди батька [PERSON] засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак підлягають задоволенню зі вказуванням в рішенні на обов'язковість повернення дитини до України. Вирішуючи позовні вимоги щодо надання дозволу позивачу або її офіційному представнику на оформлення паспорту для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, суд виходить з такого. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки вони засновані на законі. На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст.51 Конституції України, ст.ст.7, 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 Цивільного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року,

Outcome: approved