Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона набула права власності на житловий будинок в [ADDRESS] , доказом про що є договір купівлі-продажу, укладений 03 лютого 2006 року. У вказаному житловому будинку зареєстрований, крім інших осіб - відповідач, який з 2006 року фактично не проживає у вказаному будинку, має інше місце мешкання. На неодноразові пропозиції позивачки знятися з реєстрації місця проживання, відповідач не реагує, хоча і не заперечує, що був зареєстрований в будинку в 2006 році. Враховуючи те, що відповідач у належному позивачці будинку не проживає та не користується ним, а також те, що наявність зареєстрованої особи позбавляє її права отримати державну субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивачка у судовому засіданні 29 липня 2021 року позов підтримала та пояснила, що в 2016 році вона отримала довідку про склад сім`ї в якій побачила, що в будинку зареєстрований відповідач. Однак вона надавала свою згоду на реєстрацію в будинку лише членів своєї родини, а стосовно відповідача їй не відомі підстави реєстрації. Наявність реєстрації відповідача позбавляє можливості позивачку зокрема, оформити субсидію, оскільки вона не може надати відомості про його доходи. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що був зареєстрований у будинку ще в 2002 році колишнім власником будинку, проте жодного дня там не проживав. На даний час у нього є місце мешкання, де він може бути зареєстрованим. Однак через проблеми з паспортом він не зміг зробити це на першу вимогу позивачки. На даний час він проходить комісію у воєнкоматі, що також затягує вирішення питання про зміну місця реєстрації. Не заперечував проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Супруненко А.М. за реєстровим номером 358, на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.14), що підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності (а.с. 15). Судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою 31 жовтня 2002 року (а.с.23), тобто до укладання договору купівлі-продажу будинку, що підтверджується листом виконавчого комітету Солонянської селищної ради (а.с.61) та довідкою про реєстрацію місця проживання відповідача від 14 жовтня 2020 року (а.с.80). Після здійснення реєстрації місця проживання, відповідач фактично без поважних причин з жовтня 2002 року не проживає в будинку, що підтверджується поясненнями сторін, Актами обстеження помешкання від 26 лютого 2020 року, від 24 березня 2021 року (а.с.16, 17). Суд приходить до висновку, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV. Згідно положень ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч. 1 ст. 405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Суд вважає, що на момент реєстрації відповідача у житловому будинку, він не був членом сім`ї позивачки, оскільки між ними не існує будь-яких родинних відносин, а крім того відповідач був зареєстрований до придбання будинку позивачкою. Існування права відповідача користування будинком судом не встановлено, а відповідач [PERSON] пояснив суду, що був зареєстрований у будинку з дозволу свого друга. Тобто підстави вважати, що відповідач має право користування жилим приміщенням як член сім`ї колишніх власників - також відсутні. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки вона як власник майна має об`єктивні припущення щодо можливого порушення свого права власності іншою особою, а саме відповідачем. Оскільки судом встановлено, що відповідач з жовтня 2002 року не проживає у будинку, не перебуває у родинних стосунках з позивачкою, своєї реєстрації в будинку не припинив, що порушує права позивачки як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном, проти задоволення позову не заперечує, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок, сплачений нею під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 454 гривні 00 копійок слід повернути позивачці з державного бюджету.

Outcome: approved