Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить їй, а також [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. В зазначеній квартирі зареєстровано 3 особи: вона, її колишня невістка [PERSON] та малолітній онук [PERSON], [INFO] Відповідачка [PERSON] після припинення шлюбних відносин з її сином [PERSON] в квітні 2016 року зібрала всі свої особисті і дитячі речі та переїхала з дитиною на інше постійне місце проживання, яке їй невідомо. По теперішній час відповідачка з неповнолітнім сином в спірній квартирі не мешкає без поважних причин понад один рік, її майна та майна дитини в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідачка не здійснює. Вона вимушена нести додаткові витрати у зв'язку з оплатою житлово-комунальних послуг за зареєстровану відповідачку, що порушує її права. Просить визнати відповідачку [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять його задовольнити. Додатково пояснили, що ніяких перешкод в користуванні квартирою позивачка або інші співвласники відповідачці та онуку не чинили, замки на вхідних дверях не змінювали. Відповідачка добровільно, з власного бажання після припинення шлюбних відносин з її сином пішла з квартири, забрала усі особисті та дитячі речі. Ніяких претензій за цей час вона з приводу вселення, наявності перешкод для проживання в квартирі їм не пред'являла, до квартири не приходила. Добровільно знятися з реєстрації відповідачка не бажає. На неї та онука в спірній квартирі нараховуються комунальні послуги, які відповідачка не оплачує, є заборгованість. Вважає, що відповідачка та її малолітній син, який після припинення шлюбних відносин постійно мешкає з матір'ю, втратили право користування спірним житлом, оскільки понад один рік не мешкають в спірній квартирі без поважних причин. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, відповідачка пояснила, що дійсно після припинення шлюбних відносин з сином позивачки - [PERSON] в квітні 2016 року вона з малолітнім сином - [PERSON] виїхала зі спірного житлового помешкання. Особисті та дитячі речі вона з квартири забрала. Це рішення було пов'язано з конфліктними, неприязними відносинами, які склались між нею, її колишнім чоловіком та позивачкою. Зараз вона з дитиною мешкає в орендованій квартирі, власного помешкання не має, тому інтерес до спірного житла не втратила, має намір мешкати в ньому. Вважає, що не може залишитися з малолітнім сином без реєстрації. Декілька разів - в серпні минулого року та два-три місяці тому вона намагалась потрапити до квартири, але двері їй ніхто не відчинив. У неї залишились ключі від спірної квартири, вона намагалась відкрити ними квартиру, але не змогла, оскільки позивачка замінила замки. З приводу вселення в квартиру, усунення перешкод в користуванні нею вона до суду не зверталась, але має намір мешкати в спірному помешканні, оскільки це єдине її житло. Житлово-комунальні послуги за час свого непроживання в квартирі не оплачувала, оскільки ними не користувалась. Вважає, що підстав для визнання її та малолітньої дитини такими, що втратили право користування немає. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - відділу у Хортицькому районі служби у справах дітей Запорізької міської ради в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи - відділу реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради - в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справу повідомлений належним чином. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб за наявними у справі доказами. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло №3131, виданого 15.07.1997р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, належить на праві спільної сумісної власності позивачці [PERSON] та третім особам - [PERSON], [PERSON] [PERSON], син позивачки, з 31.12.2010р. знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26.01.2017р., яке набрало законної сили 07.02.2017р. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після припинення шлюбних відносин мешкає з відповідачкою, батько [PERSON] зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.07.2016р. На даний момент в спірній квартирі зареєстрована позивачка [PERSON], відповідачка [PERSON] та неповнолітній [PERSON] Згідно актів житлового органу від 16.05.2016р., 06.10.2016р., відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] з квітня 2016 року по теперішній час в спірній квартирі не мешкають, їх особисті речі та інше майно відсутнє. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивачки, вони часто спілкуються, постійно відвідують одна одну. Їй відомо, що син позивачки перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу є дитина, під час шлюбних відносин вони мешкали в спірній квартирі. Шлюбні відносини на даний час припинені. Відповідачка з 27.04.2016р. не мешкає в спірній квартирі, забрала речі, дитину та виїхала з квартири, не пояснивши причину. Це їй стало відомо того ж дня від позивачки. Зі слів позивачки їй також відомо, що відповідачка в квартиру більше не поверталась. Вона не бачила, щоб відповідачку не впускали до квартири, замінили замки на вхідних дверях, або щоб вона намагалась потрапити до квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивачки, мешкають в одному будинку №7 по вул.Ентузіастів в м.Запоріжжя, часто спілкуються, постійно відвідують одна одну. Її племінник [PERSON] з грудня 2010 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, мешкали в спірній квартирі до припинення шлюбних відносин. Весною 2016 року відповідачка за власним бажанням виїхала з квартири разом з малолітнім сином в невідомому напрямку. Це їй відомо зі слів сестри, яка в той день зателефонувала та повідомила, що коли повернулась з роботи, побачила, що кімната, де мешкали молоді, порожня, речей відповідачки та онука в квартирі немає, куди вона поїхала невідомо. Вона не бачила, щоб відповідачка приходила до спірної квартири, наполягала на тому, щоб потрапити до квартири, мешкати в ній. Ніяких конфліктів, скандалів між сторонами не було, замки на вхідних дверях позивачка не змінювала, ключі від квартири залишились у відповідачки, але вона в квартиру не приходила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю відповідачки. Її донька та син позивачки - [PERSON] з 2010 року перебували в шлюбних відносинах, від якого є малолітній син. Спочатку жили добре, потім в сім'ї почались негаразди. Три останніх роки перед припиненням шлюбних відносин їх сім'я мешкала в спірній квартирі. В квітні 2016 року донька подзвонила їй, була в сльозах та повідомила, що більше не може залишатись в спірній квартирі, оскільки між нею та чоловіком постійно виникають сварки, скандали, які бачить їх син, чоловік став піднімати на нею руку. Вона вирішила виїхати з сином з квартири, забрала усі свої та дитячі речі. На даний час вона мешкає з сином в орендованій квартирі, свого помешкання не має. Їй відомо, що відповідачка минулого року ходила до спірної квартири, але її туди не пустили, а попросили знятися з реєстрації. В квартирі залишились деякі побутові речі, які вона особисто давала доньці в користування. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. П.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозв'язку і достатності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] Так, суд виходить з того, що відповідачка та її неповнолітній син на законних підставах вселилися та проживали в спірній квартирі як члени сім'ї власника житла. Їх право користування спірною квартирою є сервітутним і таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України). Припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні без поважних причин. Судом встановлено, що в квітні 2016р. подружні стосунки між відповідачкою та сином позивачки [PERSON] були припинені і відповідачка разом з неповнолітнім сином за власним бажанням та волевиявленням виїхала зі спірної квартири на інше місце мешкання, з квітня 2016р. в спірній квартирі вона з дитиною не мешкає, їх особисті речі в квартирі відсутні. Вказані обставини визнаються відповідачкою, яка не заперечувала в судовому засіданні того, що дійсно в квітні 2016р. добровільно, за власним рішенням виїхала з квартири, у зв'язку з чим в силу вимог ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. При цьому, судом встановлено, що ніяких перешкод відповідачці в користуванні спірним житлом з боку позивачки чи інших власників не чинилось, умов, щоб унеможливлювали її проживання, не створювалось, зі скаргами щодо чинення перешкод в користуванні їй цією квартирою до уповноважених органів, в т.ч., до органу опіки та піклування, а також з позовами про усунення перешкод та вселення до суду відповідачка не зверталась, що вона також підтвердила в судовому засіданні. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності перешкод у вільному користуванні спірним житлом, в т.ч. в результаті заміни замків на вхідних дверях до квартири, на що вказує відповідачка та її представник, останні в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України суду не надали. Пояснення свідка [PERSON] в частині чинення позивачкою та її сином перешкод відповідачці в користуванні спірним помешкання суд не приймає до уваги, оскільки вказана особа є матір'ю відповідачки, тому може бути заінтересована в дачі пояснень на її користь. Крім того, свідок в судовому засіданні пояснила, що про наявність таких перешкод вона знає зі слів своєї доньки, жодного разу особисто вона очевидцем подій, які б давали підстави стверджувати про чинення позивачкою відповідачці перешкод в користування спірним житлом, не була. В судовому засіданні відповідачка, заперечуючи проти позову, пояснила, що має намір мешкати в спірній квартирі, оскільки власного житла немає, а позбавлення реєстрації за спірною адресою завдасть шкоди інтересам її малолітнього сина. Однак суд враховує, що відповідачка на протязі тривалого часу не здійснила жодних дій з приводу вирішення спору щодо права користування житлом, подала зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні спірним житлом лише після звернення позивачки до суду з позовом про визнання її втратившою право користування ним. При цьому, вказані судом недоліки зустрічного позову не усунула, судовий збір за його подання не сплатила, тобто фактично відмовилась від здійснення захисту своїх прав. Жодних належних та допустимих доказів тому, що вона не втратила інтерес до спірної квартири, має намір там мешкати, але з незалежних від неї, об'єктивних причин не може користуватися житлом, відповідачка суду не надала. Крім того, згідно з ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. В даному випадку, як встановлено судом, сімейні відносини між власником житла та відповідачкою припинені, після чого відповідачка добровільно змінила місце свого проживання, а її реєстрація за адресою спірного житла носить формальний характер. Таким чином, суд вважає, що відповідачка з неповнолітнім сином не проживає в спірному помешканні та не користується ним понад один рік без поважних причин, у зв'язку із добровільним виїздом на інше місце мешкання. Разом з тим, змінивши місце проживання відповідачка з неповнолітнім сином з реєстрації за адресою спірного житла не знялася, чим чинить перешкоди позивачці як співвласнику житла в здійсненні нею свого права власності, оскільки на зареєстровану відповідачку та її сина нараховується плата за житлово-комунальні послуги, остання таку плату не вносить, що вона підтвердила в судовому засіданні, оплату вимушена здійснювати позивачка. Суд вважає, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання відповідачки та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, суд не знаходить перешкод для визнання таким, що втратив право користування спірним житлом, неповнолітнього [PERSON], виходячи з такого. Ч.4 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.160, ч.1 ст.163 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. ратифікованої Україною 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави стверджувати, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків або одного з них. Набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Причини непроживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Крім того, за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №6-1793цс1). Як достовірно встановлено судом і не оспорюється сторонами, після фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], постійним місцем проживання їх малолітньої дитини є місце проживання його матері - відповідачки [PERSON], спору щодо місця проживання малолітньої дитини немає. Тому, залишаючи за малолітнім [PERSON] право користування спірним житловим помешканням, і визнаючи його матір такою, що втратила право користування ним, суд припуститься порушення Конвенції про права дитини, якою передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Крім того, суд враховує, що батько дитини [PERSON], хоча і є одним із співвласників спірного помешкання, але на момент розгляду справи в ньому не зареєстрований та фактично не мешкає. На підставі вищевказаного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved