Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з моменту звернення і до їх повноліття. Свою вимогу позивачка мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2000 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.12.2010 року шлюб розірваний. Зазначає, що від шлюбу з відповідачем мають 3-х дітей - [INFO] сина [PERSON], [INFO] сина [PERSON] та [INFO] доньку [PERSON]. Посилається на те, що відповідач з моменту розірвання шлюбу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, передбачених законодавством, аліменти в добровільному порядку не сплачує, діти повністю знаходяться на її утриманні, проживають разом з нею. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, незважаючи на те, що може це робити, інших стягнень по виконавчим документам не має і може здійснювати виплату аліментів на утримання дітей в зазначеному розмірі, оскільки має мінливий щомісячний дохід і тому вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі. Оскільки добровільно вирішити питання відповідач відмовляється, вимушена звернутись з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивачки вимоги її довірительки підтримує в повному обсязі, вважає, що є підстави для задоволення вимог, оскільки на момент подачі позову до суду рішення суду щодо виключення батьківства відповідача відносно двох дітей ще не набуло законної сили. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов позивачки не визнають, в частині розміру стягнення аліментів на сина [PERSON], біологічним батьком якого є не заперечує, однак в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, а не в твердій грошовій сумі, оскільки є працевлаштований і посилання на мінливий щомісячний дохід не відповідає дійсності, заперечують щодо стягнення аліментів на утримання інших дітей, оскільки рішенням суду виключено його батьківство щодо них і згідно висновку експертизи ще в січні 2016 року позивачці було відомо, що він не є їх батьком і не повинен в силу закону утримувати їх, просять позов задовольнити частково. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Так відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статті 79, 80 СК України визначають, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за №3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено в судовому засіданні сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 2000 року. Згідно рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20.12.2010 року шлюб сторін розірвано (а.с.5-6,21-22 ). Судом встановлено та не спростовано представниками сторін та відповідачем та обставина, що між відповідачем та позивачкою припинені сімейно-шлюбні відносини, ведення спільного господарства та бюджету. Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідачем визнається позов та його обов'язок щодо матеріального забезпечення неповнолітньої дитини, а саме сина [PERSON], біологічним батьком якого він є, оскільки має бажання та намір утримувати дитину у встановленому судом порядку та розмірі. Суд вважає, що відповідно до пояснень представника позивачки та відповідача, наданих суду матеріалів, враховуючи матеріальний стан як позивачки так і відповідача, підлягає задоволенню стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення і до її повноліття, оскільки відповідачем надано довідка щодо його постійного працевлаштування і спростовується посилання позивачки на мінливий та нерегулярний дохід останнього і тому підстав для стягнення аліментів в твердій грошовій сумі суд не вбачає. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання сина [PERSON],[INFO] та доньки Олександри,[INFO] то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2016 року батьківство відповідача щодо дітей виключено з актового запису про їх народження, а визнано батьківство [PERSON], що виключає обов'язок матеріального утримання їх відповідачем. Суд враховує також і ту обставину, що дійсно на момент подачі позову до суду 16.05.2016 року щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позивачка достеменно знала що відповідач не являється біологічним батьком дітей, яка була підтверджена і висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експерти № 57 від 29.01.2016 року, що спростовує пояснення представника позивачки в суді по обґрунтованості та законності вимог до відповідача. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні частково, в частині зазначеній вище, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов підлягає задоволенню частково. Також виходячи з того, що суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову позивачки, з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 гривень 20 копійок, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст. 180-185, 191, 199 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3,

Outcome: partial