Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №354 від 24.09.2013 року про звільнення її з посади помічника програмного редактора ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»; зобов'язати відповідача внести в її трудову книжку запис про звільнення на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу , стягнути на її користь з відповідача у відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень, покласти на посадову особу, що винна в незаконному звільнення - [PERSON] обов'язок відшкодувати шкоду, спричинену підприємству у зв'язку із оплатою вимушеного прогулу та відшкодуванням матеріальної шкоди, та стягнути витрати на оплату послуг адвоката. Під час судового розгляду позивачка заявами від 03.03.2014 року та 09.04.2014 року збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку (з дня незаконного звільнення по день ухвалення судом рішення) та в частині відшкодування моральної шкоди, збільшивши розмір моральної шкоди до 20 000 гривень. Також уточнила розмір понесених нею витрат на правову допомогу - 5000 гривень. В решті позовні вимоги підтримала в раніше викладеній редакції. Позивачка в судове засідання не з'явилась надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування пояснила суду, накладення на [PERSON] дисциплінарних стягнень є незаконним, оскільки робота, визначена у письмових завданнях та виконання якої вимагалось від позивачки, не передбачена її посадовою інструкцією, з якою [PERSON] була ознайомлена під підпис. Раніше цей обсяг роботи виконувався архіваріусом [PERSON], який за її виконання отримував додаткову оплату. До теперішнього часу частину цієї роботи виконує програмний редактор [PERSON], а частину досі виконує [PERSON]. До того ж, [PERSON] не мала достатньої кваліфікації для виконання цієї роботи, навчання чи інструктаж з нею не проводились, підвищення кваліфікації не пропонувалось, відповідної освіти в галузі комп'ютерних технологій вона також не має. Після притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, остання потрапила до лікарні та після одужання вимагала свого звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. У цьому їй було відмовлено з пропозицією звільнитись за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП. В подальшому, через незгоду позивачки звільнятись за власним бажанням, її було звільнено за п.3 ст.40 КЗпП. Позивачці спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що з початку березня 2013 року і до звільнення позивачки вона перенесла душевні страждання, психологічний стрес, викликаний порушенням її трудових прав, неправомірною поведінкою відносно неї, здійснення на неї морального тиску, погіршенням стану здоров'я через такий психологічний стрес. В подальшому, після звільнення, вона не мала можливості працевлаштуватись із таким записом формулювання підстави звільнення (у зв'язку із систематичним невиконанням службових обов'язків), вона встала на облік до центру зайнятості, однак тривалий час не отримувала державної допомоги, внаслідок чого не мала джерел для свого існування та існування своєї родини, погіршився матеріальний стан в родині. Стосовно наданої під час судового розгляду справи згоди профспілкового комітету на звільнення, то надання такої згоди на її думку не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки по-перше, на час надання такої згоди [PERSON] вже втратила зв'язок із профспілковим комітетом через несплату внесків протягом 3 місяців згідно статуту профспілки, через що в розгляді подання мало бути відмовлено; по-друге, в протоколі засідання не відображено участі представника [PERSON] та відомості не відповідають дійсності, оскільки 12.02.2014 року вона разом з позивачкою особисто приймали участь в засіданні та рішення про надання згоди 12.02.2014 року прийнято не було, а само засідання перенесено на наступний день та на нього було запрошено гендиректора [PERSON] Просила суд визнати незаконними та скасувати накази про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] №22 від 29.08.2013 року та №29 від 20.09.2013 року; визнати незаконним та скасувати наказ №354 від 24.09.2013 року про звільнення позивачки на підставі п.3 ст.40 КЗпП, зобов'язати відповідача внести запис в трудову книжку позивачки про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з 23 вересня 2013 року згідно поданої заяви; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 423, 38 гривень, у відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень, витрат на правову допомогу 5000 гривень, та зобов'язати посадову особу, винну у незаконному звільненні - [PERSON] відшкодувати спричинену підприємству шкоду у зв'язку із оплатою вимушеного прогулу та моральної шкоди, стягнувши з останньої грошові кошти. Представник відповідача Шмагарьова В.В. проти позову заперечувала та просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що робота, яка покладалась на [PERSON] як на помічника програмного редактора письмовими завданнями, відноситься до її посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією. Так завдання перевірити на сайті едиск чи мається в наявності матеріал - відповідає посадовій інструкції, а саме пункту: «відповідає за збереження, наявність і видачу носіїв з відеоматеріалом, який виходить в ефір»; вимога «підготувати його до ефіру (скопіювати), перевірити на наявність браку та видати відеоматеріал відео інженеру) - це встановлений алгоритм дій відповідно до пункту посадової інструкції : «відповідає за відповідність назви, хронометражу, наявність звуку, якості відео, яке виходить в ефір. Завдання були ідентичними та передбачали певний алгоритм дій, які мала виконати позивачка для його виконання. Тому відмова позивачки від виконання визначеною завданнями роботи є безпідставною. [PERSON], який раніше обіймав посаду архіваріуса, дійсно займався скачуванням відеоматеріалів, однак через те, що раніше скачування займало набагато більше часу. Однак виконання такої роботи не входило до його посадових обов'язків, визначених його посадовою інструкцією. Ствердження позивачки про відсторонення від роботи не знайшло підтвердження під час судового розгляду. Позивачку двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності, при цьому вимоги ст..149 та 150 КЗпП були дотримані. Через це підстав для визнання незаконним звільнення не має. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то на її думку вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не надано доказів того, що формулювання причини звільнення у трудовій книжці позивачки перешкоджало її працевлаштуванню і не має доказів, що вона намагалась отримати нову роботу. Заперечувала також проти покладення обов'язку відшкодувати заподіяні збитки на [PERSON], оскільки це є правом суду, а не обов'язком, підприємство не бажає стягувати такі збитки з [PERSON] та стягнення збитків в частині відшкодування моральної шкоди діючим законодавством не передбачено. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується записами в трудовій книжці позивачки, [PERSON] з 07.11.2000 року працювала в ТОВ «Телерадіоорганцізація «Маріупольське телебачення» : - наказом №184 від 07.11.2000 року її було прийнято на посаду офіс-менеджера; - з 01.05.2001 року наказом №51 від 20.04.2001 року її переведено на посаду технічного секретаря; - з 03.10.2000 року наказом №306 від 03.10.2011 року її переведено в програмний відділ на посаду помічника редактора (т.1 а.с.12-16). На підставі наказу №354 від 24.09.2013 року позивачку звільнено з 24.09.2013 року із займаної посади помічника програмного редактора ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» на підставі ст..40 п.3 КЗпП за систематичне не виконання працівником обов'язків (т.1 а.с.19) Вважаючи своє звільнення незаконним, а також незаконним обидва випадки притягнення її до дисциплінарної відповідальності, які передували звільненню, [PERSON] 23.10.2013 року звернулась до суду із даним позовом. Пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено право власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним, носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Частиною першою статті 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Порядок застосування дисциплінарних стягнень встановлений ст..149 КЗпП України, відповідно до якої до застосування дисциплінарного стягнення власник чи уповноважений ним орган повинен витребувати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник чи уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного проступку та спричинену ним шкоду, обставини, при яких скоєно дисциплінарний проступок та попередню роботу працівника. Згідно посадової інструкції помічника програмного редактора, затвердженої генеральним директором ТОВ ТРО «Маріупольське телебачення» до посадових обов'язків помічника програмного редактора відносяться: - відповідає за підготовку, роздруківку та видачу монтажних дисків відео інженерам відповідно до ефірної мережі віщання; - відповідає за збереження, наявність та видачу носіїв з відеоматеріалом, який виходить в ефір; - відповідає за відповідність назви, хронометражу, наявності звуку, якості відео, що виходить в ефір; - забезпечує у разі виявлення браку, оперативну заміну носіїв з відеоматеріалом, узгодивши заміну з програмним редактором; - у разі виявлення браку на відео носіях відповідає за своєчасне вилучення та списання; - на час відсутності програмного редактора (хвороба, відпустка тощо) його обов'язки виконує помічник програмного редактора, призначений у встановленому порядку, та набуває відповідні права, несе відповідальність за належне виконання покладених на нього обов'язків. Згідно виданого програмним редактором [PERSON] завдання на день (09.08.2013 року) [PERSON] було дано вказівки до кінця робочого часу перевірити, чи є в наявності відеоматеріал (перевірити на сайті) хіт-парад, блоки до хіт-параду та програми «Еврідей ньюс», підготувати його до ефіру (скачати з Яндекс-диска), перевірити на наявність браку та видати відеоматеріал відео інженеру (копіювати файли на ефірний комп'ютер або записати на ДВД-диск, флеш-пам'ять та видати матеріал на носії) (т.1 а.с.43) З доповідної [PERSON] від 09.08.2013 року слід, що виконання покладеного на неї завдання не входить до її посадових обов'язків, а раніше входило до посадових обов'язків архіваріуса, за що він до скорочення цієї посади отримував додаткову оплату. При цьому вона звертала увагу відповідача на свою посадову інструкцію та просила прийняти відповідні документи по внесенню змін чи врегулюванню цього питання у визначеній законом формі (т.1 а.с.44-48) Аналогічні за змістом та характером виконання завдання на день в письмовому вигляді були видані позивачці програмним редактором [PERSON]. 28.08.2013 року, 19.09.2013 року, 20.09.2013 року, 23.09.2013 року (т.1 а.с.48, 58, 63, 68) В усіх випадках позивачка доповідною кожного разу повідомляла відповідача про неможливість виконання цих завдань, оскільки їх виконання не входить до її посадових обов'язків, цю роботу раніше виконував архіваріус, а вона не знайома з роботою архіваріуса, не має відповідних знань та кваліфікації для виконання цієї роботи. При цьому суд звертає увагу на те, що жодного разу отримавши від [PERSON] доповідну записку, відповідач не вжив жодних дієвих заходів для врегулювання даної ситуації, не визначив нормативно порядок виконання такої роботи, не провів відповідного навчання чи інструктажу, не вніс зміни до посадових інструкції відповідних працівників, а напроти, систематично ігнорував зауваження та пояснення позивачки, покладаючи кожного разу на неї аналогічні завдання, про неможливість виконання яких вона кожного разу повідомляла доповідною. До того ж, мало місце незаконне відсторонення [PERSON] від роботи на посаді помічника програмного редактора, без відповідних на те правових підстав, визначених ст..46 КЗпП України, про що свідчать зареєстровані канцелярією відповідача доповідні [PERSON] за 17.06.2013 року, 30.07.2013 року та 01.08.2013 року, які взагалі залишені адміністрацією ТОВ ТРО «МТВ» без уваги та позивачці відповіді на її звернення не дано. На це посилались і свідки під час допиту їх в суді. З пояснень неодноразово допитаної в суді як свідка [PERSON] слід, що до травня 2013 року вона працювала в ТОВ ТРО «МТВ» на посаді програмного редактора, після чого з 21.05.2013 року звільнилась за власним бажанням. В структурі програмного відділу існувало три посади - програмний редактор, помічник програмного редактора та архіваріус. Посаду помічника програмного редактора протягом майже 2 років обіймала [PERSON], а на посаді архіваріуса працював [PERSON], якого з 25.02.2013 року переведено на посаду виконавчого директора. За час її роботи програмним редактором всю роботу по скачуванню інформації з мережі Інтернет виконував [PERSON], який більшу частину роботи виконував вдома, за що щомісячно на підставі її доповідних йому проводилась доплата за виконання цієї роботи. Після переведення його на вищу посаду, він в усній формі намагався покласти виконання своїх обов'язків на неї, а коли вона відмовилась - на [PERSON] Ця робота не входила до посадових обов'язків помічника програмного редактора, на чому вона категорично наполягає. Скачування та копіювання відеоінформації з віртуальних носіїв ніколи не входило до посадових обов'язків помічника програмного редактора та не є зміною способу виконання роботи, а є покладенням на помічника редактора нової роботи, яка потребує спеціальних технічних знань та навиків, яких у [PERSON] не було, як і не було до кінця травня 2013 року технічної можливості виконувати цю роботу. Внаслідок загострення ситуації в колективі після зміни керівництва на початку 2013 року, вона була вимушена звільнитись за власним бажанням. В наданих суду письмових поясненнях досить змістовно обґрунтувала порядок та технологію виконання помічником програмного редактора своїх посадових обов'язків та існуючий на підприємстві порядок отримання відеофайлів, їх подальше конвертування, копіювання, адаптацію та інші. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в програмному відділі він працював на посаді архіваріуса з 2009 року по квітень 2013 року, має спеціальну технічну освіту, в даний час він обіймає посаду виконавчого директора ТОВ ТРО «МТВ». За час роботи архіваріусом до його обов'язків входило збереження матеріалів на носіях, архівування та зберігання. У вільний від роботи час він виконував 3 види робіт: працював над програмами, що виходили у прямому ефірі; здійснював виробництво анонсів кінофільмів; здійснював підготовку для програмного відділу відеоматеріалів, копіювання з Інтернету. За це він отримував додаткову оплату щомісячно. Останнім часом змінились носії, які використовувались в роботі - замість відеокасет почали використовуватись ДВД-диски, а в подальшому вся інформація стала передаватися на жорсткий диск комп'ютера. Роботу архіваріуса він виконував до травня 2013 року, а з червня 2013 року архівування відеоматеріалів власного виробництва та копіювання відеоінформації здійснює програмний редактор [PERSON]. 29.08.2013 року [PERSON] видала [PERSON] завдання, однак остання відмовилась його виконувати. Коли комісія зайшла до кабінету [PERSON], гендиректор [PERSON] наказала йому закрити двері, що він зробив. Насильства до [PERSON] ніхто не застосовував, та вона під час розмови телефонувала адвокатові та консультувалась з ним. На його думку нічого складного у виконанні дорученої [PERSON] роботи не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 22.05.2013 року вона обіймає посаду програмного редактора та з моменту її призначення на цю посаду робочі стосунки із [PERSON], яка займала посаду помічника програмного редактора, в неї не склались, причини цього їй не відомі. Вона видавала [PERSON] завдання на день, які та відмовлялась виконувати. [PERSON] складала монтажні листки та також писала доповідні про те, що їй не надано матеріалів для монтажного листка. Коли конфлікт загострився, проводилось виїзне засідання профспілкового комітету. З пояснень свідка [PERSON] в суді слід, що [PERSON], коли обіймав посаду архіваріуса, знаходився з нею та [PERSON] в одному кабінеті, та займався скачуванням фільмів, програм з мережі Інтернет. В нього був окремий комп'ютер, обладнаний сервером, з безлімітним доступом до Інтернету, оскільки скачувався великий обсяг інформації. Коли [PERSON] на посаді програмного редактора стала займатись монтажними листками, вона створила спеціальну комп'ютерну програму, яка дозволила спростити та прискорити цю роботу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала з позивачкою протягом тривалого часу. Після зміни керівництва, в березні 2013 року, вони дізнались про існування проекту наказу про майбутнє скорочення штату, де був визначений майже весь публіцистичний відділ, [PERSON] та інші. З цього та інших приводів вони з колективною скаргою звертались до керівництва ПАТ «ММК ім..Ілліча». З розмов з [PERSON] їй було достовірно відомо, що останню незаконно відсторонили від її роботи, покладали на неї виконання роботи, не передбаченої її посадовою інструкцією, та яку раніше виконував [PERSON]. З цього приводу вона плакала майже весь робочий день, до кінця серпня 2013 року майже щодня на неї здійснювався моральний пресинг з боку гендиректора [PERSON] . Неодноразово працівники виявляли пропажу інформації з комп'ютеру, яка почалась з березня 2013 року. Після цього [PERSON] навіть стала вимикати комп'ютер від мережі та зберігала всю інформацію на флеш-карті. Також [PERSON] їй повідомляла, що її примушують написати заяву про звільнення за власним бажанням. Допитана як свідок в суді [PERSON] показала, що вона працює редактором інформаційної служби у відповідача. Зі слів [PERSON] та інших колег їй відомо, що на [PERSON] здійснювався тиск з боку керівництва, існував дискомфорт у робочих взаємовідносинах. До призначення [PERSON] на посаду генерального директора жодних претензій до роботи [PERSON] не було. Вона неодноразово зустрічала [PERSON] в коридорі, остання плакала та скаржилась, що її безпідставно відсторонили від роботи, примушують виконувати роботу, яку раніше виконував архіваріус, а це великий обсяг роботи, який виконувався іншою людиною, за що той отримував додаткову оплату. Також їй відомо, що [PERSON] примушувала позивачку написати заяву про звільнення за власним бажанням. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він з 2003 року займає посаду технічного директора. Після зміни керівництва в ТОВ ТРО «МТВ» у директора було право здійснювати зміни в структурі виробництва. Існувало несприйняття нового керівника в колективі. [PERSON] зверталась до нього зі скаргами про те, що за нею стежать та з її комп'ютеру видаляються програми. Однак він не виявив будь-яких порушень. [PERSON] попала в період «техногенної революції» - на підприємстві уходили від дисків та перейшли на інший вид збереження інформації. В травні він відкрив безлімітний доступ до Інтернету в програмному відділі. Коли [PERSON] працював на посаді архіваріуса, він займався в числі іншої роботи тим, що скачував з мережі Інтернету програми та фільми, його робочий комп'ютер був потужнішим за інші, деякі фільми він скачував вдома. Свого часу він висловлював гендиректору свою думку про те, що [PERSON] не справиться з роботою, яку раніше виконував [PERSON], однак йому пояснили, що вона її виконувати не буде та таку роботу зроблять простішою. Наказом генерального директора ТОВ ТРО «МТВ» №22 від 29.08.2013 року помічнику програмного редактора [PERSON] оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що проявилось у безпідставній відмові від виконання обов'язків, покладених посадовою інструкцію (т.1 а.с.17) Наказом гендиректора ТОВ ТРО «МТВ» №29 від 20.09.2013 року [PERSON] вдруге оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що проявилось у безпідставній відмові від виконання обов'язків, покладених на помічника програмного редактора посадовою інструкцією, а саме пунктом «Посадові обов'язки» - відповідає за схоронність, наявність та видачу носіїв із відеоматеріалом, що виходить в ефір. При цьому, ані в першому, ані в другом випадку відповідачем не було дотримано порядку накладення дисциплінарних стягнень, а саме в порушення ч.1 та ч.3 статті 149 КЗпП України він не витребував у позивачки письмових пояснень в межах процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності та при обранні заходу дисциплінарного стягнення не врахував ступеню тяжкості скоєного проступку, форми вини працівника (зокрема відсутності освіти, кваліфікації в сфері інформаційних технологій, навичок здійснення тих чи інших дій), спричиненої шкоди та обставин, при яких скоєний проступок, не прийняв до уваги заперечень позивачки з приведенням обґрунтування підстав її таких дій, та не враховано попередню роботу [PERSON] та відсутність в неї дисциплінарних стягнень за час роботи з 2000 року. До того ж, судом встановлено, що виконання доручаємої [PERSON] роботи (перевірка на сайті та скачування програм) прямо посадовою інструкцією помічника програмного редактора не встановлено, та аналізуючи посадові інструкції інших працівників програмного відділу, суд приходить до висновку про те, що робота, виконання якої доручалось [PERSON] у письмових завданнях, може відноситись як до посадових обов'язків програмного редактора, так і архіваріуса. Так, згідно посадової інструкції програмного редактора, останній організує отримання та своєчасне повернення відеопродукції від дистриб'ютерських компаній, організовує роботу по прийманню…. відеопродукції, яка надійшла від дистриб'ютерів, контролює підготовку та видачу носіїв з матеріалом, що виходить в ефір тощо. Тобто, якщо змінився внаслідок технологічного прогресу спосіб отримання інформації - замість твердих носії інформація відкривалась на сайті дистриб'ютера, то саме програмний редактор мав організувати отримання такої відеопродукції, в тому числі шляхом скачування, копіювання тощо. Згідно посадової інструкції архіваріуса програмного відділу, саме архіваріус відповідає за технічну придатність заявлених в ефір відеоматеріалів, їх класифікацію та своєчасне розміщення на носіях тощо. Всі відеоматеріали, що надходять та виходять з телекомпанії, знаходяться під контролем архіваріуса. Він же відповідає за адаптацію закуплених відеоматеріалів до ефіру: переконвертує відео в систему ПАЛ. Поясненнями в суді свідків, дослідженими доповідними записками програмного редактора [PERSON] та наказами керівника підприємства про оплату підтверджується той факт, що роботу з скачування (копіювання) відеоінформації (програм, фільмів, файлів тощо) до квітня 2013 року фактично здійснював [PERSON], за що відповідно отримував доплату. Також висновки суду про порушення трудових прав позивачки з боку адміністрації відповідача підтверджуються і поясненнями допитаної в суді як свідка голови профспілкового комбінату управління ММК «ім..Ілліча» [PERSON], яка підтвердила, що [PERSON] дійсно зверталась до профкому комбінату з проханням розібратись в конфлікті з керівництвом ТРО «МТВ» та в законний спосіб захистити її трудові права, у зв'язку із чим було здійснене виїзне засідання. Вона скаржилась, що в неї забрали частину її роботи, яку вона виконувала відповідно до її посадової інструкції, замість чого зобов'язували виконувати іншу роботу, не передбачену її посадовою інструкцією. Вони з юристом намагались розібратись у цій ситуацій, досліджували посадові інструкції, після чого рекомендували відповідачу внести зміни до посадових інструкцій та попередити за 2 місяці відповідних працівників про зміни істотних умов праці. В той же час, під час виїзного засідання, гендиректор [PERSON] визнавала той факт, що робота, яка фактично доручалась [PERSON], не входила до її посадових обов'язків. Однак відповідач до поради профспілкового комітету не прислухався та рекомендацій не виконав, продовжуючи покладати на позивачку аналогічні за змістом та формою завдання на день. При цьому суд вважає безпідставними ствердження представника відповідача про те, що змінився лише спосіб виконання [PERSON] покладених на неї посадовою інструкцією обов'язків, а посадові обов'язки залишились тими же, оскільки аналіз досліджених судом доказів свідчить про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва, у зв'язку із чим згідно ч.3 ст.32 КЗпП можуть бути змінені істотні умови праці без згоди працівника, однак з обов'язковим попередженням його про це за два місяці. Такий висновок суду ґрунтується на аналізі пояснень свідків в суді та роз'ясненнях, що містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», з яких слід, що під змінами в організації виробництва та праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці та навпаки, введення передових методів, технологій тощо. Перевіряючи доводи позивачки та її представника та аналізуючи причини конфліктних стосунків між нею та адміністрацією підприємства, судом встановлено, що з приходом на посаду директора ТОВ ТРО «МТВ» [PERSON] між нею та позивачкою, а також іншими працівниками, склались конфліктні стосунки через проведені кадрові зміни та безпідставні вимоги щодо виконання роботи поза меж посадової інструкції, що підтверджується як поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], так і колективною скаргою працівників від 22.05.2013 року на адресу Генерального директора ПАТ «ММК ім..Ілліча», народного депутата [PERSON], голови профспілки [PERSON] (т.1 а.с.71-73). Таким чином, аналізуючи всі досліджені судом докази як окремо, так і в сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачку було незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, і як наслідок - незаконно звільнено на підставі п.3 ст.40 КЗпП, а тому накази №22 від 22.08.2013 року та №29 від 20.09.2013 року про накладення стягнення на [PERSON], а також наказ про звільнення [PERSON] з посади помічника програмного редактора на підставі п.3 ст.40 КЗпП України підлягають скасуванню. До того ж, судом також встановлено, що починаючи з 16 вересня 2013 року [PERSON] шість разів зверталась до відповідача із заявами про звільнення її з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, зазначаючи про грубе порушення відповідачем її трудових прав : 16.09.2013 року, 17.09.2013 року, 18.09.2013 року, 19.09.2013 року, 20.09.2013 року та 23.09.2013 року (а.с.51, 54, 56, 61, 66). Аналогічну заяву вона підготувала 24.09.2013 року, однак не зареєструвала її в канцелярії через те, що їй було оголошено наказ про звільнення її на підставі п.3 ст.40 КЗпП. На всі заяви відповідач їй відмовив у звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з посиланням на те, що вона не зазначила у заяві, які саме порушення мали місце, та пропонував звільнитись за власним бажанням. Згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник чи уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. З аналізу норм чинного трудового законодавства та змісту ст..38 КЗпП України слід, що працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового договору (ч.3 ст.38 КЗпП ) не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Таким чином, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Оскільки судом встановлено, що з боку відповідача мали місце порушення законодавства про працю відносно позивачки: незаконне відсторонення її від роботи, покладення на неї обов'язків, прямо не передбачених її посадовою інструкцією, незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та порушення вимог ст..149 КЗпП України при накладенні на неї дисциплінарного стягнення, та подальше незаконне звільнення на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, за умови що позивачка подала шість заяв про звільнення її на підставі ч.3 ст..38 КЗпП України, то в даному випадку формулювання причини звільнення [PERSON] - п.3 ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником обов'язків) не відповідає діючому законодавству та підлягає зміні на ч.3 ст.38 КЗпП. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильною чи такою, що не відповідає законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, що розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання та зазначити причину звільнення у точній відповідності з законом та посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. У разі, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню робітника, орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в порядку та на умовах, передбачених частиною другою даної статті. Оскільки судом встановлено, що формулювання причини звільнення позивачки є неправильним і не відповідає чинному законодавству, запис в трудовій книжці [PERSON] про звільнення її на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП (за систематичне невиконання працівником обов'язків) дійсно перешкоджав її подальшому працевлаштуванню, що підтверджується зокрема відмовою у працевлаштуванні (корінець направлення від 28.02.2014 року), суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2013 року по день ухвалення рішення. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, з подальшими змінами, роз'яснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст..27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - «Порядок…»). Відповідно до п.5 розділу 5 «Порядку…» основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середнього динна) заробітна плата працівника, яка згідно п.8 цього «Порядку…» визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 «Порядку…»). Крім того, положеннями розділу ІІІ «Порядку…» передбачені види виплат, які підлягають урахуванню, і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно наданої ТОВ «ТРО МТВ» довідки розмір середньоденного заробітку [PERSON] становить 119,01 гривень. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2013 року по день ухвалення рішення становить: 119,01 грн х 138 днів = 16 423 гривні 38 копійок. Такий розрахунок був визнаний представником відповідача в судовому засіданні та не оспорювався ним. Із зазначеної суми підлягає виключенню сума державної допомоги по безробіттю в сумі 1000,26 гривень. 16 423,38 грн - 1000,26 грн = 15 423 гривні 12 копійок. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки у відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає 15 423 гривні 12 копійок. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх обґрунтованими такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст..237-1 КЗпП України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові здійснюється у випадку, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків та потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В своїх правових позиціях, викладених у Висновках Верховного Суду України за 1 півріччя 2012 року, (пункті 6), Верховний Суд України зазначив, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку із посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, наслідків та інших обставин. Компенсація моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне значення. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст..237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Виходячи з обставин даної справи, враховуючи, що порушення трудових прав позивачки тривало значний час (з травня по вересень 2013 року), притягнення її до дисциплінарної відповідальності та подальше звільнення були здійснені з порушенням вимог законодавства про працю, а незаконне звільнення ще й перешкоджало її працевлаштуванню в подальшому, внаслідок конфлікту на підприємстві між позивачкою та адміністрацією неодноразово погіршувався її стан здоров'я та вона декілька разів перебувала на лікарняному через гіпертонічні кризи, вона до цього тривалий час працювала у відповідача та не мала дисциплінарних стягнень та не створювала конфліктних ситуацій, напередодні звільнення неодноразово намагалась звернути увагу відповідача на порушення своїх трудових прав, і після звільнення була вимушена додатково додавати зусиль для організації свого життя, не маючи джерел для свого існування, суд вважає що позивачці спричинені моральні страждання, а заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди 20 000 гривень в даному конкретному випадку є обґрунтованим та задовольняє позовні вимоги в цій частині повністю. Стосовно вимог в частині зобов'язання покласти відповідальність за шкоду, спричинену підприємством у зв'язку із оплатою вимушеного прогулу та моральної шкоди, на посадову особу, винну у незаконному звільненні - [PERSON], то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки по-перше, законом не передбачено покладення обов'язку на посадову особу відшкодування моральної шкоди; по-друге, відповідач категорично заперечував проти покладення такого обов'язку та висловив небажання відшкодовувати майбутні збитки за рахунок керівника; по-третє, право на відшкодування заподіяних незаконним звільненням збитків виникне після фактичного понесення таких витрат. Задовольняючи позов, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат, суд стягує судові витрати на користь держави з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial