Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, вимоги якої з представником підтримала у судовому засіданні та обґрунтовує тим, що є власником трикімнатної квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстровано п'ятеро осіб. Відповідачка вселилась в зазначену квартиру та була зареєстрована у ній як член сім'ї власника (невістка позивачки) у 2005 р. у зв'язку зі шлюбом, укладеним з сином позивачки - [PERSON]. [INFO] р. у відповідачки народилась донька [PERSON], яка також була зареєстрована і проживала в зазначеній квартирі. На початку 2011 р. подружні стосунки між відповідачкою та сином позивачки були припинені, і з травня 2011 р. [PERSON] з дитиною не проживає в вказаній квартирі. У 2012 р. до відповідачки пред'являвся позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у зв'язку з чим було ухвалено рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 червня 2012 р. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 25 жовтня 2012 р. Зазначеним рішенням апеляційної інстанції, в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Після набрання законної сили рішення Апеляційного суду Сумської області від 25 жовтня 2012 р., минуло більше одного року. Однак протягом цього часу відповідачка у спірній квартирі не проживала, плату за комунальні послуги не вносила, жодного інтересу до квартири не проявляла, ніяких заходів для вселення не вживала, бажання проживати також не висловлювала. Оскільки відповідачка разом з дитиною не знялась з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі, чим створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, позивачка просить суд визнати [PERSON], разом із малолітньою дочкою [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Відповідачка з представником позовні вимоги не визнали, засвідчивши в суді, що не проживає у зазначеній квартирі з березня 2011 р. Просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки є необґрунтованими. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідачки більше року в квартирі [ADDRESS]. Суд вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та вивчивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно договору купівлі-продажу від 27 червня 1994 р., посвідчений державним нотаріусом другої Сумської державної нотаріальної контори Краснощок Л.М., зареєстровано в реєстрі № 4-2270, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] /а.с.5-6/. 24 вересня 2005 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], зареєстрований сільвиконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області, актовий запис № 07 /а.с.10/. Від даного шлюбу мають доньку, [PERSON], [INFO] /а.с. 11/. Видана довідка Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради, підтверджує про реєстрацію в кв. [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON] (син позивачки), [PERSON] (син позивачки), [PERSON] (невістка позивачки), [PERSON] ( онука позивачки) /а.с.9/. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 червня 2011 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний та стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання дочки, [PERSON] /а.с.11-13/. 18 вересня 2012 р. рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми, [PERSON] разом із малолітньою дочкою, було визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] /а.с.14/. Але рішенням Апеляційного суду Сумської області від 25 жовтня 2012 р., рішення суду першої інстанції було скасовано /а.с.15-16/. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Для встановлення настання правових наслідків не користування жилим приміщенням для постійного проживання, необхідно встановити причини відсутності особи у квартирі, наявність чи відсутність у неї інтересу до даної квартири та безперервність не користування особою даною квартирою. Суд має достатній обсяг доказів, що підтверджують про не проживання відповідачки у спірній квартирі, що також не оспорюється нею у судовому засіданні, відповідно дає можливість обґрунтовано винести рішення та визнати відповідачкою такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог в частині визнання малолітньої [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщення, то в цій частині необхідно відмовити, оскільки неповнолітня дитина повинна бути зареєстрована за місцем реєстрації одного з батьків та враховуючи інтереси дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом. Враховуючи те, що малолітня донька відповідачки, [PERSON] в спірній квартирі не проживає, а її мати у власності іншого житла не має, суд вважає, що оскільки відсутні законні та обґрунтовані підстави для визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщення, з метою захисту його прав, відсутні підстави для задоволення даних вимог позовної заяви.

Outcome: partial