Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача і з урахуванням уточнених в судовому засіданні вимог просить: -встановити факт проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу з січня 2006 року до грудня 2011 року; -визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS]; -здійснити поділ квартири [ADDRESS]; -відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що з 2006 року вони проживали з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO] Батьком дитини записаний відповідач. Крім того, в період спільного проживання вони придбали квартиру [ADDRESS], яка є їхньою спільною сумісною власністю.Квартира була придбана за кошти, які були отримані нею при народженні дитини. Але відповідач відмовляється визнавати дану квартиру спільною сумісною власністю В судовому засіданні позивач і її представник підтримали вимоги позову і просять їх задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали. Суд, дослідивши матеріали справи , заслухавши сторони , їх представників , покази свідків вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона наймала квартиру [ADDRESS]. З 2006 року з нею проживав відповідач [PERSON] , вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу , вели спільне господарство. У них народилася спільна донька [PERSON], [INFO] Батьком дитини записаний відповідач. Після народження дитини вона отримала кошти в сумі 3400 грн. Дані кошти вони відклали для придбання квартири. Так як після пологів вона себе почувала погано, відповідач, взявши дані кошти підписав у нотаріуса договір купівлі-продажу спірної квартири. Вони разом з дитиною почали проживати в даній квартирі до грудня 2011 року. А в грудні 2011 року її разом з дитиною відповідач вигнав з квартири і вона вимушена була проживати у своєї мами. В квартирі залишилися її меблі, килими, особисті речі та речі дитини. Відповідач їх так і не віддав. Вона неодноразово зверталася в міліцію щодо неправомірних дій відповідача. В квітні 2014 року вона отримала від нотаріуса заяву з вимогою від відповідача виписатися з спірної квартири. Потім прийшла до спірної квартири , але замок в дверях відповідач замінив і вона не могла потрапити в квартиру, її речі відмовився надавати. Тоді вона звернулася в міліцію 17.04.2012 року про те, що співмешканець замінив замки в дверях їхньої квартири і вона не може потрапити в квартиру. Відповідач відмовляється визнавати за нею право власності на спірну квартиру. Відповідач в судовому засіданні визнав, що він проживав з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2007 року по листопад 2009 року. Після листопада 2009 року позивачка то з ним жила, то з своєю матірю. З грудня 2011 року позивачка постійно проживає з дочкою та своєю матірю. Спірну квартиру він придбав за кошти , які йому дали його мати та сестра. Свідок [PERSON], яка являється матірю позивача, в судовому засіданні пояснила, що сторони познайомилися в 2005 році, а спільно почали проживати з 2006 року на квартирі [ADDRESS] , яку наймали. Після народження спільної дитини позивачка отримала декретні, вона знайшла їм квартиру в межах даної суми. Разом робили ремонт в придбаній квартирі. Для проведення газового опалювання в даній квартирі кошти дали свати. А восени 2011 року відповідач вигнав дочку з дитиною з квартири, поміняв замки, доступу в квартиру не було. Свідок [PERSON] , яка являється сестрою позивачки, пояснила, що сторони проживали разом з 2006 року на квартирі, яку наймали. А потім спільно придбали квартиру. Відповідач почав бити позивачку, виганяти з квартири, тому вона не могла разом з ним проживати. Речі з квартири позивачці так і не повернув. Свідок [PERSON] , яка являється сестрою відповідача, в судовому засіданні пояснила, що на придбання спірної квартири вона та мати відповідача давали по 1500 грн., але доказів про це у них не має. З 2004 року по 2010 рік вона була на заробітках за межами України і зі слів відповідача знає, що брат з позивачкою проживали окремо . Судом встановлено, що 28.09.2007 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого останній придбав дану квартиру за 2000 грн. Квартира була зареєстрована за відповідачем в Олександрійському МБТІ 17.10.2007 року. Позивачка була зареєстрована в даній квартирі 01.11.2007 року, про що свідчить відмітка в паспорті позивача. Період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 2007 року по листопад 2009 року визнано сторонами. Згідно п.1 ст. 61 ЦПК України обставини , визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Спірна квартира придбана 28.09.2007 року , тобто в період спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судовому засіданні не надав доказів, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, чи за кошти його родичів. Заява матері позивача про надання коштів не може вважатися належним доказом. Позивачкою надано довідку з УСЗН Олександрійської міської ради від 25.12.2014 року про отримання коштів при народженні дитини 3400 грн., а потім щомісячно по 500 грн. Тому, так як квартира[ADDRESS] була придбана в період спільного проживання сторонами однією сімєю без реєстрації шлюбу , то вона може бути визнана спільною сумісною власністю сторін. Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд вважає, що частки сторін можливо визнати рівними при поділі спірного майна. Представник відповідача подав в судовому засіданні заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача, так як сторони припинили спільне проживання більше 3 років. І вважає, що на підставі ст.72 СК України позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду. Тому вважає,що в позові необхідно відмовити. Суд вважає, що дана заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що тривалий час між сторонами існують неприязні відносини. Позивачка неодноразово зверталася з заявами в Олександрійський МВ УМВС щодо неправомірних дій відповідача, про що свідчать постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які є в матеріалах справи. 10.04.2012 року позивачці була направлена нотаріально посвідчена заява відповідача з вимогою виписатися з квартири [ADDRESS] до 10 травня 2012 року. Отримала дану заяву позивачка 17.04.2015 року, про що свідчить зворотнє повідомлення. В той же день вона звернулася в Олександрійський МВ УМВС України з заявою, що колишній співмешканець не дає їй можливості потрапити в квартиру. По результатам розгляду заяви була винесена постанова від 18.04.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи. В суд з даною заявою позивачка звернулася 23.01.2015 року, не пропустивши 3-х річний строк з дня коли дізналася про порушення її прав. В судовому засіданні позивачка пояснила, що не зверталася раніше в суд з вимогами про поділ спірної квартири, так як сподівалася, що відповідач не зможе залишити спільну дитину без житла. Особливість сімейних відносин полягає у тому, що до них за загальним правилом позовна давність не застосовується( ст.20 СК України). Це означає, що особа може звернутися до суду за захистом свого сімейного права або інтересу будь-коли незалежно від того, скільки часу спливло після моменту порушення цього права, моменту, коли особа дізналася про порушення свого права, а також інших обставин, які слугують початком відліку строку позовної давності. Проте вказане загальне правило має певні виключення. В ч. 1 ст.20 СК України визначаються випадки, коли до сімейних відносин застосовується позовна давність (ч. 2 ст. 72 СК України, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 СК України). Так, за загальним правилом до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, позовна давність не застосовується (ч. 1 ст. 72 СК України). Це означає, що подружжя може звертатися до суду з вимогою про поділ спільного майна при наявності шлюбу у будь-який час. Однак для колишнього подружжя встановлено інше правило. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому закон чітко визначає, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). В даному випадку шлюб між сторонами і не укладався і відповідно не розривався, тому перебіг строку позовної давності не може повязуватися з моментом припинення спільного проживання. Положення ст.72 СК України не можуть бути застосовані до співмешканців. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Відповідно до наданих квитанцій позивачем сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. за подачу майнових вимог та 243 грн. 60 коп. за немайнову вимогу. Дані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial