Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, уточнивши та доповнивши який, просить: 1.визнати майно: приватне домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області по вул. Грушевського, №1; магазин «Унивесам-24», який розташований за вказаною адресою; грошовий вклад, який зберігається в Ощадбанку; автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], в якому ? частина належить [PERSON], яка померла 14.08.2016 року; 2.визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті матері [PERSON], померлої 14.08.2016 року, на 1/3 частину квартири [ADDRESS], житловою площею 21,8 кв.м і загальною площею 35,4 кв.м; 3.визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті матері [PERSON], померлої 14.08.2016 року, на 1/6 частину спадкового майна: -домоволодіння №1 по вул. Грушевського в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, житловою площею 71,30 кв.м і загальною площею 183,70 кв.м; -земельної ділянки, розташованої по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; -магазину «Універсам-24», розташованого по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; -автомобілю марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER]; -грошового вкладу, який зберігається в Ощадбанку смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; 4.стягнути з відповідачів на її користь судовий збір у розмірі 8320 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 14.08.2016 року померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]; домоволодіння,\~земельну ділянку,\~магазин «Унівесам-24»,\~які розташовані по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER]; грошовий вклад, який зберігається в Ощадбанку смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області. Позивачка, як спадкоємець за законом першої черги, у встановлений законом шестимісячний строк, звернулась до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, але листом №2805/02-14 від 14.07.2017 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, що належало спадкодавцю. Іншими спадкоємцями за законом першої черги є відповідачі по справі: чоловік та син померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які в установленому законом порядку також звернулись до нотаріуса з аналогічними заявами та цим же листом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно. Позивачка вказує, що квартира [ADDRESS]належала її матері на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України», з огляду на що вона не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], а тому спадкове майно ділиться в рівних частках кожному із спадкоємців і її частка становить 1/3 частину. Все інше вищеперераховане спадкове майно було придбане її матірю [PERSON] у період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], а тому, у відповідності до статей 60, 70 СК України, воно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах, тобто частка в спільному майні [PERSON] складає ? частину. Таким чином позивачка вважає, що частки спадкоємців у спадковій масі є рівними та складають по 1/6 частині. Посилаючись на те, що всі правовстановлюючі документи на спадкове майно знаходяться у відповідачів, у звязку з чим вона позбавлена можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], а тому змушена звернутись з даним позовом до суду. Представник позивачки до судового засідання не зявився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що на позовних вимогах наполягає та просить справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] до судового засідання не зявився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог частково, просить зменшити розмір обовязкової частки позивачки у спадщині вдвічі на підставі ст. 1241 ЦК України з урахуванням того, що позивачка не проживала з матірю, не піклувалась про неї, не допомагала ані матеріально, ані морально. Крім того, просить справу розглянути у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.08.2016 року померла [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №462509 (а.с.16). Після її смерті відкрилась спадщина на: -двокімнатну квартиру, розташовану [ADDRESS] в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України» (а.с.124); -житловий будинок з надвірними спорудами: котельнею, підвалом, літньою кухнею, вбиральнею, огорожею, розташований по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, який належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №122911, виданого 06.09.2011 року виконавчим комітетом Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області (а.с.125); -земельну ділянку, площею 0,1500 га, розташовану по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5121056800:02:001:0191, яка належить відповідачу [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №157596 (а.с.230); -магазин «Універсам-24», розташований по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; -автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за відповідачем [PERSON], згідно свідоцтва про реєстрацію серії СХТ №551817 (а.с.75); -грошові кошти, які знаходяться на рахунку №26007500934399, відкритому 16.12.2013 року на імя померлої [PERSON] у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн. (а.с.77). Позивачка, яка у звязку з укладанням шлюбів змінювала прізвища з Науменко на Сибіркіну, з Сибіркіної на Бєлявську та з Бєлявської на [PERSON] (а.с.21, 23, 24), а також відповідач [PERSON] є дітьми померлої [PERSON], а відповідач [PERSON] її чоловіком, а тому а тому згідно ст. 1261 ЦК України вони являються спадкоємцями за законом першої черги. Позивачка та відповідачі звернулись до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, але листом №2805/02-14 від 14.07.2017 року їм було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, що належало спадкодавцю (а.с.25). Позивачка в своєму позові вказує, що все вище перелічене спадкове майно, окрім квартири, являється спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та належить їм у рівних частинах, тобто по ? частині кожному. В свою чергу, належна її покійній матері ? частина спадкового майна належить спадкоємцям за законом, тобто їй та відповідачам, в рівних частинах та складає по 1/6 частині кожному. Між тим, квартира, яка належала її матері на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України», на думку позивачки, не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому вона ділиться між спадкоємцями в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожному. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відповідачі постійно проживали разом з померлою [PERSON], доглядали за нею, мали спільний побут, на відміну від позивачки, яка проживає за кордоном та не мала близьких сімейних стосунків з матірю. Крім того вказує, що усе майно, набуте подружжям [PERSON], було придбане за кошти відповідача [PERSON], який багато років працював на іноземних суднах, в той час як у [PERSON] заробіток був набагато менший, що підтверджується довідками про доходи, а відповідно її вклад був значно менший. Також зауважив, що позивачка не надала жодного доказу, який би підтверджував, що майна, яке є предметом спору, належало на праві власності [PERSON] і, відповідно, входило до складу спадщини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу Науменко) В.М. перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1985 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ФС №387014 (а.с.19). Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №122911, виданого 06.09.2011 року виконавчим комітетом Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області (а.с.125). З технічного паспорту, виготовленого 27.01.2011 року КП «БТІ» Одеської міської ради вбачається, що вказаний житловий будинок збудований у 1996 році та має надвірні споруди: котельню, підвал, літню кухню, вбиральню, огорожу (а.с.191-201). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №157596 відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1500 га, розташованої по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5121056800:02:001:0191 (а.с.230). Згідно відповіді на запит суду регіонального сервісного центру в Одеській області №31/15-4958 від 21.09.2017 року відповідач [PERSON] є власником автомобіля марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію серії СХТ №551817 (а.с.75) З інформації, наданої на запит суду ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» встановлено, що на рахунку №26007500934399, відкритому 16.12.2013 року на імя [PERSON] у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» знаходяться грошові кошти у розмірі 5967,40 грн. (а.с.77) З огляду на вищевикладене усе вище перелічене нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти були набуті [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено п. п. 1-4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №103342326 від 10.11.2017 року вбачається, що [PERSON] належить двокімнатна квартира, розташована [ADDRESS] в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності серії і номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України» (а.с.124). З огляду на те, що [PERSON] набула право власності на вказану квартиру внаслідок її приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому вона є її особистою приватною власністю та не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що усе майно, набуте подружжям [PERSON], було придбане за кошти відповідача [PERSON], який багато років працював на іноземних суднах, оскільки належних та допустимих доказів цьому суду не надано, а у відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватись на припущенні. Крім того, суд вважає, що не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача про те, що у [PERSON] був набагато менший заробіток ніж у її чоловіка [PERSON], що підтверджується довідками про доходи, а відповідно її вклад був значно менший, так як дохід подружжя є спільним майном незалежно від його розміру та розміру доходу іншого з подружжя. Із довідок про доходи [PERSON] № №071-д, 073-д, 074-д, 075-д, 076-д, 077-д, 078-д, 079-д від 30.08.2017 року вбачається, що остання працювала на протязі 2009-2016 р.р. у ДНЗ «Одеський професійний ліцей будівництва та архітектури» на посаді майстра виробничого навчання на отримувала стабільну заробітну плату (а.с.175-182). Згідно інформації, наданої на запит суду ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 16.12.2013 року у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» громадянка [PERSON] значиться як фізична особа-підприємець та на її імя відкритий рахунок №26007500934399, що свідчить також про наявність доходів від підприємницької діяльності. Разом з тим, позивачка не надала правовстановлюючих документів на магазин «Універсам-24», що розташований за адресою: вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, який на її думку належить на праві власності відповідачу [PERSON], а тому відсутні підстави для визнання вказаного магазину обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вищевказане рухоме та нерухоме майно, окрім магазину, а також грошові кошти є спільним майном подружжя [PERSON] та належить їм в рівних частинах, тобто по ? частині кожному, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя підлягають частковому задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а ст. 1261 цього Кодексу встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України,\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтею 1278\~ЦК України\~передбачено,\~що частки\~кожного спадкоємця\~у спадщині\~є рівними,\~якщо спадкодавець\~у заповіті\~сам не\~розподілив спадщину\~між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Визначаючи частки кожного зі спадкоємців, суд враховує той факт, що спадкове майно існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність спадкодавця. Як встановлено в судовому засіданні, частка померлої [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, площею 0,1500 га, які знаходяться за адресою: вул. Грушевського, №1, смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; автомобілю марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер [NUMBER]; грошових коштів, які знаходяться на рахунку №26007500934399, відкритому 16.12.2013 року на імя померлої [PERSON] у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн. становить ? частина, а тому приймаючи до уваги вищевказані положення законодавства суд приходиться до висновку, що частки спадкоємців у спадковій масі є рівними і складають по 1/6 частині вказаного майна. При цьому,\~частки спадкоємців\~у спадковому\~майні,\~яке складається\~з двокімнатної\~квартири,\~розташованої [ADDRESS]\~в смт.\~Хлібодарське Біляївського\~району Одеської\~області,\~яка належить\~померлій [PERSON] на праві особистої приватної власності, мають бути поділені між ними порівну та частка кожного з них складає по 1/3 частині. Представник відповідача просить зменшити розмір обовязкової частки позивачки у спадщині вдвічі посилаючись на те, що позивачка не проживала з матірю, не піклувалась про неї, не допомагала їй. Однак, суд не погоджується з вказаними доводами та вважає їх голослівними, оскільки жодних доказів на підтвердження цьому ані відповідачами, ані їх представниками суду не надано, а лише факт окремого проживання позивачки не може свідчити про те, що остання не спілкувалась з матірю та не допомагала їй. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до розяснень наданих у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі викладеного, суд вважає доведеним, що позивачка є спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори у встановлений законодавством строк, а отже має право на спадкування і визнання за собою права власності на належну їй частку спадкового майна, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. Щодо стосується позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів на її користь судового збору у розмірі 8320 грн. суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, а п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України встановлено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст.\~4\~Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється у розмірі 1 відсотку від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (704,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8810 грн.) Позивачкою заявлена одна вимога немайнового характеру і одна вимога майнового характеру. З матеріалів справи вбачається, що представник позивачки на день подання позовної заяви сплатив судовий збір у мінімальному розмірі у сумі 640 грн. (а.с.1), в процесі розгляду справи тричі сплатив судовий збір за розгляд заяв про забезпечення доказів та позову (320+320+352,40) (а.с.27, 128, 150), та на виконання ухвали суду, у відповідності до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 7360 грн. (а.с.204). Відповідно до\~ч.\~ч.\~1-2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до\~технічного паспорту,вартість домоволодіння, на 1/6 частину якого позивачка просить визнати за нею право власності, становить 205326 грн., виходячи з\~чого повинна\~була сплатити\~судовий збір\~у розмірі\~342,21 грн. Враховуючи суму грошових коштів, на 1/6 частину якої позивачка просить визнати за нею право власності, остання повинна була сплатити судовий збір у розмірі 9,94 грн. Відомостей про вартість земельної ділянки та автомобіля позивачкою не надано, а тому суд вважає можливим в цій частині витрати по сплаті судового збору покласти на позивачку. Приймаючи до уваги докази, надані позивачкою, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на її користь суму сплаченого останнього судового збору за вимогу немайнового характеру у розмірі 640 грн., суму сплаченого судового збору за розгляд заяв про забезпечення доказів та позову у загальному розмірі 992,40 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 352,15 грн. за вимогу майнового характеру, яка стосується домоволодіння та грошових коштів, а загалом 1984,55 грн., тобто по 992,28 грн. з кожного.

Outcome: partial