Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просила вселити її разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 18.08.2007р. по 25.11.2013р. Від шлюбу мають малолітню дитину, [PERSON], [INFO] З серпня 2007 року по грудень 2012 року позивачка, відповідач та їхня дитина проживали у спірній квартирі, яка належить позивачу на праві власності. За цією адресою позивачка зареєстрована з 29.08.2007р., а дитина - з 25.12.2009р. За час спільного проживання подружжям за спільні кошти було зроблено ремонт, замінені вікна, двері, встановлено кондиціонер. Після розірванню шлюбу відповідач почав перешкоджати проживанню позивачки та їхньої дитини у спірній квартирі. Після скандалів позивачка, забравши дитину та залишивши в квартирі частину своїх особистих речей, була змушена на деякий час виїхати до матері за адресою: [ADDRESS]. Коли вона повернулася до спірної квартири, то з'ясувалося, що відповідач змінив замки на вхідних дверях. Зі слів сусідів їй стало відомо, що відповідач нібито здає квартиру в оренду. В свою чергу, відповідач звернувся з зустрічним позовом, яким визнати позивачку та їхню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що йому на праві власності належить спірна квартира загальною площею 25,8 кв.м, житловою - 12,9 кв.м, яка є його єдиним постійним місцем проживання. Позивачці є належить на праві власності 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS]. Оскільки сімейне життя з позивачкою не склалося, їхня сім'я розпалася. 01.12.2012р. позивачка покинула його та з їхнім сином переїхала до своїх батьків за вказаною адресою у Одеській області. При цьому вона забрала з квартири всі свої особисті речі та речі дитини, а також побутове майно, набуте у шлюбі. Оскільки позивачка разом з дитиною більше року не проживають у належній йому квартирі, він вважає, що вони втратили право користування цим житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов, заперечувала проти зустрічного позову та підтвердила фактичні обставини, які викладені в обґрунтування її позовних вимог. Також позивачка додатково пояснила, що має намір шукати роботу у м.Харкові, а тому їй та дитині необхідне житло. Представник позивачки [PERSON] також підтримав первісні позовні вимоги та заперечував проти зустрічного позову. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти позову [PERSON], підтримали зустрічний позов та пояснили, що після розлучення з позивачкою відповідач має намір створити нову сім'ю, яка буде проживати у спірній квартирі, яка є власністю відповідача та постійним його місцем проживання. Представник третьої особи Горбачова І.М. підтримала позов [PERSON] та заперечувала проти зустрічного позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З 18.07.2007р. по 25.11.2013р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 25.11.2013р. у справі №646/385/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.10). Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO]., він є дитиною позивачки та відповідача (а.с.11). Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджено копіями технічного паспорту, договору купівлі-продажу від 05.06.2004р. та витягу про реєстрацію права власності від 22.06.2004р. №3933018 (а.с.57-60). Відповідно до копії технічного паспорту квартира має одну кімнату житловою площею 12,9 кв.м, загальна площа квартири - 25,8 кв.м. Згідно з довідкою №99, виданою 20.01.2014р. дільницею №60 КП «Жилкомсервіс», за спірною адресою зареєстровані відповідач - з 06.10.2006р., позивачка - з 29.08.2007р. та їх малолітня дитина - з 25.12.2009р. (а.с.7). Позивачкою визнано у судовому засіданні (а тому згідно зі ст..61 ЦПК України не потребує доказування), що їй на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Позивачка, її представник та представники відповідача визнали в судовому засіданні, що спору між сторонами про місце проживання дитини немає, дитина проживає після розлучення з матір'ю, і місце проживання дитини не оспорюється відповідачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що підтримує дружні стосунки з позивачкою, з якою 01.07.2014р. приходила за адресою: [ADDRESS]. Двері помешкання ніхто не відчинив. У дворі будинку вони зустріли [PERSON], яка розповіла, що відповідач проживає у м.Енергодар. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що знає позивачку по роботі, а з її колишнім чоловіком не знайомий. Зі слів позивачки йому відомо, що у неї погані стосунки з відповідачем, а також що вона не могла потрапити додому та забрати свої речі, коли приїжджала у квітні та у жовтні 2013 року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач є її сусідом, а позивачка - його колишньою дружиною, яка разом з ним проживала за спірною адресою. Взимку 2012-2013 р.р. свідок вже не бачила позивачку разом з дитиною за спірною адресою. Весною 2013 року свідок зустріла позивачку біля будинку, де розташована спірна квартира. Приблизно півтори місяці тому відповідач залишав свідкові ключі від квартири, коли йому необхідно було поїхати, а в квартирі мали ремонтувати сантехніку. Тоді свідкові стало відомо, що відповідач має стосунки з іншою жінкою, оскільки та забирала в неї ключі. З копій листа та висновку Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області вбачається, що позивачка зверталася до правоохоронних органів з питання житлового спору з відповідачем (а.с.42, 43). Що стосується акту №24, складеного 11.03.2014р. комісією у складі співробітників дільниці №60 КП «Жилкомсервіс», а також роздруківки переписки в електронній пошті в мережі Інтернет (а.с.44, 46), то ці документи не відповідають вимогам допустимості доказів. Так, в акті зазначено, що один з трьох дверних замків у спірній квартирі замінено відповідачем, але не вказано, на якій підставі зроблено такий висновок та джерело таких відомостей. Відповідно до ст..150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Так, статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Судом встановлено, що спірна квартира належить відповідачу. Відповідач як власник спірної квартири заперечує проти користування позивачкою спірним житлом. Угод між сторонами (як про безоплатне користування спірним житловим приміщенням, так і на оплатній основі) не укладалося. Позивачка, в свою чергу, має інше житло на праві спільної власності. При цьому місце проживання дитини за згодою сторін визначається місцем проживання матері, тобто позивачки, яка вже не є членом родини відповідача. Тобто у даному випадку право дитини на житло, передбачене ст..18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечене. Більш того, судове рішення не може породжувати нових спорів. У даному ж випадку в судовому засіданні було встановлено та визнано сторонами, що між ними існують неприязні стосунки. Вселення ж позивачки з дитиною до спірної однокімнатної квартири за тих особистих обставин, які склалися у сторін, буде обмежувати їхні обопільні права на приватне життя та суперечитиме інтересам дитини. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення первісних позовних вимог. Щодо зустрічного позову, то ті обставини, які були судом встановлені під час розгляду справи, є підставою для задоволення зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved