Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвати рішеннями, яким визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], також визнати за позивачкою та відповідачем право власності по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за вище вказаною адресою. Свої вимоги мотивує тим, що 11.01.1992 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, у зв'язку з тим, що подружні стосунки між ними не склалися, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.07.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Перебуваючи у шлюбу, сторони придбали житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок було оформлено на ім`я відповідача. У зв'язку з викладеним позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Представник позивачки у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти позову та просив суд вирішити спір по справедливості. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.01.1992 року, після укладення шлюбу позивачка взяла собі прізвище - [PERSON], у зв'язку з тим, що подружні стосунки не склалися 03.07.2013 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано (а.с.7). В подальшому, 26.04.2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.10). Також, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяв собі прізвище «[PERSON]». За час сумісного проживання сторонами було придбано: житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований на ім`я відповідача, згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2000 року (а.с.11). Згідно рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області №205 від 29.07.2014 року, присвоєно адресу частині житлового будинку, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2000 року, а саме: [ADDRESS] (а.с.12). Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положенням ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Враховуючи, що майно, а саме спірний будинок, розташований за вказаною вище адресою, дійсно був придбаний сторонами в період шлюбу, тому суд вважає необхідним визнати за сторонами право власності по ? частині вказаного жилого будинку. На підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved