Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 07 жовтня 2006 року. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: Домініка, [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначила, що вони з відповідачем прожили у спільному шлюбі майже 11 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Але, нажаль, все вищевказане більше стосується перших років спільного життя, останні\~ роки вони неможуть проживати як сімя, разом виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються. Відповідач зловживає алкоголем, піднімає на неї руку, принижує як жінку та матір.\~ Постійні сварки та скандали неодноразово відбуваються в присутності дітей, що негативно впливає на їхню психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі. Вони неодноразово протягом останніх років намагалися говорити один з одним про особисті сімейні проблеми та спокійно вирішити їх, однак ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося за останніх кілька років, навпаки відносини переросли в ще більш ворожі. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, а тому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, а дітей залишити проживати з нею. Крім того, оскільки їхні спільні діти, що були народжені за час шлюбу проживають та будуть проживати зі нею, а сама утримувати дітей вона не має можливості, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі у розмірі по 600 грн щомісяця на кожну дитину, так як відповідач не має постійного заробітку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили, позивачка наполягає на розірваннні шлюбу, а відповідач, позов визнав. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому його слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дитини, суд виходить із вимог Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років вирішується за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Спору про місце проживання дітей між нами не має, а тому їх слід залишити проживати з матірю. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері , батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 цього ж Кодексу, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Позивачка ствердила, що що відповідач офіційно ніде не працює, займається будівництвом будинків за приватними замовленнями, не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обовязкового утримання з його боку, а тому може сплачувати аліменти на утримання дітей. Враховуючи матеріальне становище позивача, відповідача, стан здоров'я та матеріальне становище дітей, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів підлягають задоволенню, при визнанні їх відповідачем, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 600,00 грн щомічно до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved