Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, надавши його в квітні 2021 року в новій редакції, до відповідачів про стягнення безпідставно отриманих коштів посилаючись на те, що 15.08.2007 року вона досягла домовленості зі своєю племінницею відповідачкою [PERSON] про укладення в майбутньому договору продажу належної їй квартири [ADDRESS] . На досягнення вказаної домовленості вона видала [PERSON] довіреність від 15.08.2007 року. Після видачі довіреності, вона знаходилась в Республіці Греція, де підтримувала зв`язок з відповідачкою, яка згодом повідомила, що вона уклала від її імені договір іпотечного кредитування і придбала житлове приміщення (квартиру) в [ADDRESS] . Також, відповідачка повідомила, що оскільки власником квартири є вона, то необхідно здійснювати періодичні грошові перекази з метою виконання умов договору іпотечного кредитування, в якості отримувачів коштів необхідно зазначати [PERSON] та [PERSON] . Нею в період з 28.08.2007 року по 26.08.2016 року здійснено грошові перекази на імена відповідачів на загальну суму 34231,89 євро. Перекази в кількості 43 штуки здійснювались шляхом безготівкових переказів на банківські рахунки відповідачів, відкриті в ПАТ «КБ «Надра», та через системи термінових грошових переказів готівкою KMT PAYMENT SERVICES S.A., Western Union і MoneyGram. Відповідачу [PERSON] за період з 28.08.2007 року по 17.02.2009 року здійснено переказів на суму 18800 євро, відповідачці [PERSON] за період з 07.01.2013 року по 26.08.2016 року здійснено переказів на суму 14194,79 євро. Після її повернення на територію України, 13.05.2019 року вона зустрілась з відповідачкою [PERSON] та дізналась, що вона не є власником квартири, а кошти, отримані від неї, [PERSON] витрачала на власні потреби. Тобто, відповідачі, зловживаючи її довірою, безпідставно отримали грошові кошти в сумі 34231,89 євро. А тому просила стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 431649,37 грн., що еквівалентно 14194,79 євро, стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 571689,20 грн., що еквівалентно 18800 євро. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив задовольнити позов. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, а також просила застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що 15.08.2007 року позивачка [PERSON] надала довіреність (т.1 а.с.111), якою уповноважила відповідачку [PERSON] продати, передати в оренду, позичку, належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Після видачі довіреності, позивачка знаходилась в Республіці Греція. Згодом відповідачка [PERSON] повідомила позивачку про укладення від її імені договору іпотечного кредитування для придбання квартири в [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в період з 28.08.2007 року по 26.08.2016 року здійснювала грошові перекази на імена відповідачів для погашення платежів по договору. Як вбачається з платіжних доручень (т.1 а.с.177-200), позивачкою за період з 28.08.2007 року по 17.02.2009 року здійснено банківські перекази на рахунок відповідача [PERSON] на суму 18800 євро, зокрема: 28.08.2007 року на суму 11000 євро, 10.09.2007 року на суму 700 євро, 25.09.2007 року на суму 400 євро, 07.11.2007 року на суму 600 євро, 04.12.2007 року на суму 1700 євро, 24.12.2007 року на суму 500 євро, 15.01.2008 року на суму 500 євро, 26.03.2008 року на суму 700 євро, 14.07.2008 року на суму 1000 євро, 22.10.2008 року на суму 600 євро, 02.02.2009 року на суму 600 євро, 17.02.2009 року на суму 500 євро. Відповідно до платіжних доручень (т.1 а.с.201-216, 221-250, т.2 а.с.1-12), позивачкою за період з 07.01.2013 року по 26.08.2016 року здійснено відповідачці [PERSON] банківські безготівкові перекази та перекази через системи термінових грошових переказів готівкою KMT PAYMENT SERVICES S.A., Western Union і MoneyGram на суму 13069,79 євро, зокрема: 07.01.2013 року на суму 300 євро, 05.02.2013 року на суму 300 євро, 07.03.2013 року на суму 300 євро, 29.03.2013 року на суму 350 євро, 26.04.2013 року на суму 400 євро, 25.05.2013 року на суму 300 євро, 06.06.2013 року на суму 500 євро, 13.07.2013 року на суму 350 євро, 14.11.2013 року на суму 1000 євро, 30.12.2013 року на суму 700 євро, 20.02.2014 року на суму 700 євро, 02.04.2014 року на суму 500 євро, 15.04.2014 року на суму 500 євро, 15.05.2014 року на суму 450 євро, 09.07.2014 року на суму 550 євро, 27.11.2014 року на суму 300 євро, 12.12.2014 року на суму 410,54 євро, 09.01.2015 року на суму 433,54 євро, 09.02.2015 року на суму 445,71 євро, 10.03.2015 року на суму 450 євро, 22.04.2015 року на суму 500 євро, 27.10.2015 року на суму 470 євро, 15.11.2015 року на суму 480 євро, 15.12.2015 року на суму 500 євро, 24.02.2016 року на суму 500 євро, 24.03.2016 року на суму 480 євро, 27.04.2016 року на суму 500 євро, 26.07.2016 року на суму 450 євро, 26.08.2016 року на суму 450 євро. Суд вважає, що посилання представника позивачки на переказ коштів відповідачці [PERSON] 24.09.2013 року на суму 375 євро та 24.10.2013 року на суму 750 євро є безпідставним, оскільки як вбачається з наданих документів (т.1 а.с.217-220), вказані кошти відповідно до квитанцій про зняття коштів лише знімалися позивачкою з рахунку, а не перераховувались переказом відповідачці [PERSON] . Отже в цій частині позовних вимог на суму 1125 Євро необхідно відмовити за безпідставністю. 13.05.2019 року позивачка після повернення на територію України дізналась, що вона не являлась стороною договору іпотечного кредиту, а грошові кошти, передані нею, витрачались відповідачами на власні потреби. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі №495/2442/16-ц. Суд вважає, що спірні грошові кошти в сумі 18800 євро набуті відповідачем [PERSON] та кошти в сумі 13069,79 євро набуті відповідачкою [PERSON] , з якими позивачка не пов`язана жодними договірними правовідносинами щодо такого майна без правової підстави на те, тому у відповідачів виникло зобов`язання перед позивачкою повернути отримане майно, яке є безпідставно набутим. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідачів надано суду клопотання про застосування позовної давності до вимог позивачки, дане клопотання підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] дізналась про порушення свого права 13 травня 2019 року, а тому пропустила трьохрічний строк позовної давності звернення до суду до вимог за період з 28.08.2007 року по 27.04.2016 року. Як вбачається з позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.05.2018 року по справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Суд вважає, що право позивачки, за захистом якого вона звернулась до суду, порушене, наявні підстави для задоволення позовних вимог, однак позивачкою не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, а тому в задоволенні позову в частині позовних вимог за період з 28.08.2007 року по 27.04.2016 року необхідно відмовити через сплив позовної давності. Однак, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути безпідставно отримані кошти в сумі 900 євро, які були відправлені позивачкою 26.07.2016 року (450 євро) та 26.08.2016 року (450 євро), що підтверджується переказами (т.2 а.с.9-12), на які не поширюється трьохрічний строк позовної давності. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем та його представником у справі, є підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині позовних вимог за період з 28.08.2007 року по 27.04.2016 року необхідно відмовити у зв`язку з пропуском трьохрічного строку позовної давності, оскільки поважних причин пропуску цього строку позивачкою наведено не було. Крім того, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути безпідставно отримані кошти за період з 26.07.2016 року по 26.08.2016 року у розмірі 27429,12 грн., що еквівалентно 900 Євро відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 11.10.2021 року (1 євро = 30,4768 грн.), задовольнивши частково позовні вимоги. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 273,92 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial