Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 10.06.1995 року за актовим записом №86 у відділі ДРАЦСу Хустського РУЮ , Закарпатської області та ставить вимогу про стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 2000 гривень щомісячно на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] до досягнення ним повнолітнього віку, оскільки вона здійснює його виховання та утримання самостійно без участі відповідача. Причиною розірвання шлюбу позивачка вважає те, що вони люди різних характерів та поглядів на життя, внаслідок чого, вони втратили повагу один до одного і збереження сім'ї є не можливе. На даний час їхні стосунки не покращилися, примирення між ними не можливе, тому просить суд шлюб між ними розірвати. Крім цього, позивачка зазначила, що відповідач не надає їй матеріальної допомоги для забезпечення та утримання неповнолітнього сина, який є інвалідом дитинства, ухилившись таким чином від виконання своїх батьківських обов'язків по матеріальному забезпеченню дитини, тому вона просить суд вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в сумі по 2000 гривень щомісячно, до досягнення ним повноліття. Про місце постійної праці відповідача їй нічого не відомо, однак він їздить на сезонні роботи та має постійно заробітки, які дають змогу сплачувати ним аліменти. Після розірвання шлюбу просила залишити сина на її вихованні та не змінювати прізвища. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала письмову заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі. В заяві позивачка просила вирішити справу задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом вручення рекомендованого повідомлення про виклик відповідача до суду, однак причини його неявки суду не відомі. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 10.06.1995 року, який зареєстрований за актовим записом №86 у відділі ДРАЦСу Хустського РУЮ, Закарпатської області. За час проживання в шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO], який має статус інваліда-дитинства до досягнення 18 річного віку. Позивачка утримує неповнолітнього сина та забезпечує його догляд, що підтверджується довідкою №249/02-22 від 28.02.2016 року виданою виконкомом Хустської міської ради, Закарпатської області. Зі змісту позовної заяви та заяви поданої позивачкою в судове засідання вбачається, що остання наполягає на розірванні шлюбу, ствердивши про неможливість відновлення шлюбу між сторонами. Додані до позовної заяви докази підтверджують факт утримання та виховання позивачкою неповнолітнього сина. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, на час розгляду справи в суді сторони не проживають спільно і на протязі тривалого часу не підтримують між собою шлюбних взаємовідносин. Про наявність вимог майнового характеру щодо спільного майна подружжя позивачка не заявляла. З огляду на встановлене, суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб існує формально, не виконує свого прямого призначення, позивачка не бажає проживати в шлюбі з відповідачем і вони фактично спільно не проживають, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати. З'ясувавши фактичні обставини справи, дійсні причини позову, суд, у відповідності до ст.180 СК України, приходить до висновку, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Позивачкою ставиться питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]., який є дитиною-інвалідом дітей, в розмірі по 2000 грн. щомісячно, до досягнення повнолітнього віку. При цьому позивачка не має відомостей про місце роботи відповідача та його доходи. Згідно ч.3 ст. 181, ч.2 ст. 182 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі; розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір у твердій грошовій сумі. Встановлені по справі докази дають суду підставу для часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини . Враховуючи наведене та

Outcome: partial