Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою та свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває під психіатричним наглядом в консультаційній групі в Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, де їй було встановлено діагноз F 20.05. Вона не згодна з указаним психіатричним діагнозом, вважає себе цілком здоровою людиною, діагноз їй було встановлено внаслідок фіктивних досліджень та недбалого відношення лікарів до своїх функціональних обов'язків. Встановлення психіатричного діагнозу незаконне і порушує її права, тому просить суд скасувати психіатричний діагноз встановлений їй в Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері, зняти її з психіатричного нагляду в Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача - Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру в своїх запереченнях на позовну заяву, зазначив, що позивачка [PERSON] значиться в консультативній групі обліку в ОКЗ Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері. Неодноразово позивачка оглядалася комісіями лікарів - психіатрів. Під час останнього огляду з метою зняття діагнозу за її заявою, який відбувся 16.10.2013 року, [PERSON] висловлювала систематичні маячні ідеї переслідування, отруєння, відношення з боку ряду осіб, виявляла грубі порушення мислення, емоційної сфери, відсутність критики до свого стану. Тому, вважають, що на даний час підстави для припинення консультативного нагляду за [PERSON] відсутні, а тому просять відмовити в задоволенні позову за необґрунтованості. Суд, дослідивши матеріали справи, медичну картку № 2602 позивачки, заслухавши думку позивачки, представника відповідача, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебуває під психіатричним наглядом в консультаційній групі в ОКЗ Сумському обласному клінічному психоневрологічному диспансері. Відповідно до Рішення комісії лікарів психіатрів [PERSON] від 16.10.2013 року знята з диспансерного обліку в ОКЗ Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру згідно п. 4.8 наказу Міністерства охорони здоров'я від 22.01.2007 року № 20 «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги», але її медична документація переведена до групи консультативного нагляду (а.с. 15-17). Листом ОКЗ Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру від 18.10.2013 року [PERSON], [INFO] з діагнозом: F 20.0 у зв'язку з переглядом діагнозу на вимогу хворої була направлена на консультацію в Український науково - дослідний інститут соціальної і судової психіатрії та наркології. (а.с. 19-21). За клопотанням позивачки від 22.01.2014 року (а.с. 30) ухвалою суду 04.02.2014 року було призначено судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено (за клопотанням [PERSON]) експертам Комунального закладу охорони здоров'я Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 (м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46). (а.с. 46). Однак 26.03.2014 року від відділення судово - психіатричної експертизи Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 надійшли матеріали цивільної справи без виконання ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.02.2014 року про призначення судово - психіатричної експертизи [PERSON] (а.с. 49-51). За клопотанням позивачки від 08.03.2014 року (а.с. 59) та для правильного вирішення питання про наявність або відсутність у [PERSON] психічного захворювання ухвалою суду 08.04.2014 року по справі було призначено судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам ОКЗ Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру (а.с 61). Згідно Акту судово - психіатричного експерта № 158 від 15.05.2014 року встановлено, що [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням F20.01. Загострення хронічної психічної хвороби у [PERSON] унеможливлює самостійне здійснення нею функцій опікуна (попечителя) її сина. (а.с. 66-72). Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Згідно ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд - це вид психіатричної допомоги, що проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Згідно ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду. Особи, які страждають на психічні розлади, та їх законні представники звільняються від судових витрат, пов'язаних з розглядом питань щодо захисту прав і законних інтересів особи при наданні психіатричної допомоги в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 січня 2007 р. N 20, зокрема пунктів: 3.3. Консультативний нагляд - надання амбулаторної психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, шляхом спостереження лікарем-психіатром (іншими фахівцями психіатричного закладу) за перебігом психічного розладу, проведення відповідних діагностичних, лікувальних, реабілітаційних та медико-соціальних заходів на прохання або за усвідомленою згодою особи чи її законного представника, якщо форма та характер перебігу психічного розладу не потребують установлення за особою диспансерного нагляду, або відсутня усвідомлена згода особи чи її законного представника на проведення диспансерного нагляду, а підстави для надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відсутні. 3.4. Вибір форми диспансеризації - диспансерний нагляд чи консультативний нагляд - є компетенцією лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) та встановлюється залежно від форми та характеру перебігу наявного психічного розладу. 5.1. Консультативний нагляд за особою, яка страждає на психічний розлад, установлюється з метою систематичного спостереження за перебігом психічного розладу, проведення відповідних діагностичних лікувальних, реабілітаційних та медико-соціальних заходів у разі, якщо форма та характер перебігу психічного розладу не потребують установлення за особою диспансерного нагляду, або відсутня усвідомлена згода особи, чи її законного представника, на проведення диспансерного нагляду, а підстави для надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відсутні. 5.5. Термін перебування особи в групі консультативного нагляду визначається лікарем-психіатром (комісією лікарів-психіатрів) залежно від форми та характеру перебігу психічного розладу, динаміки психічного стану та рівня соціальної адаптації. 5.6. Припинення консультативного нагляду за особою, яка страждає на психічний розлад, з передачею її медичної карти амбулаторного хворого (форма N 025/о) до архіву психіатричного закладу відбувається на підставі рішення лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) у разі видужання особи, відсутності повторних звернень за амбулаторною або стаціонарною психіатричною допомогою впродовж 3 років, окрім осіб, які є інвалідами у зв'язку з наявним психічним розладом, а також при зміні місця постійного проживання (реєстрації) особи чи смерті. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи зі змісту ст. ст. 214 - 215 ЦПК України, підставою для задоволення позову в цивільному судочинстві є доведеність факту порушення прав, свобод чи інтересу особи, яка звернулась до суду за їх захистом. Всупереч вищезазначеним вимогам ЦПК України, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки про скасування встановленого діагнозу, зняття з психіатричного нагляду задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed