Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна, набутого під час шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 15 грудня 2004 року по теперішній час, від якого мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу за спільні кошти позивачка з відповідачем придбали 20/100 частини житлового будинку № 71, розташованого по вул.Чапаєва, м.Арциз Одеської області. Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та частки позивачки та відповідача на зазначений будинок є рівними, позивачка просила суд визнати вищевказане спільне майно спільною власністю подружжя та визнати за позивачкою та відповідачем право власності по 10/100 частини житлового будинку № 71, розташованого по вул.Чапаєва, м.Арциз Одеської області. У судове засідання позивачка не зявилася, але надіслала до суду заяву, в якій просила суд про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, але надіслав до суду заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про одруження серії І-ЖД № 134438 вбачається, що 15 грудня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 102 (а.с. 6). Сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 020498, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 26.04.2006р. та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 274965, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 15.07.2011р. (а.с. 7, 8). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 22, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Судом встановлено, що під час шлюбу сторін між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, 17 жовтня 2005 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив 20/100 частини житлового будинку № 71, розташованого по вул.Чапаєва, м.Арциз Одеської області. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 17 жовтня 2005 року купівля вищезазначеної частини будинку вчинена за 8000,00 грн. (а.с. 11-12). Зазначений договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 899476, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 1613598 від 17 жовтня 2005 року (а.с. 12 зворот). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8669879 від 18.10.2005р., технічного паспорту від 11.10.2005р. вбачається, що спірна частина будинку зареєстрована за [PERSON], який є відповідачем по справі (а.с. 9-10, 13, 14). З огляду на те, що сторони в період зареєстрованого шлюбу придбали на імя відповідача [PERSON] 20/100 частини житлового будинку № 71, розташованого по вул.Чапаєва, м.Арциз Одеської області, то зазначена частина житлового будинку є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу в рівних частинах. Враховуючи те, що вказана частина житлового будинку була придбана відповідачем та зареєстровано її право власності на відповідача в період перебування сторін в шлюбі за взаємною згодою дружини та чоловіка та в інтересах сім'ї, суд прийшов до висновку, що вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та вважає можливим визнати за позивачкою та відповідачем право спільної сумісної\~власності\~та здійснити розподіл 20/100 частини житлового будинку № 71, розташованого по вул.Чапаєва, м.Арциз Одеської області у рівних частинах між позивачкою та відповідачем у справі. Зважаючи на вищевикладене та беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає, що при таких обставинах позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки її позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією (а.с. 1). На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. ст. 16, 328, 368 ЦК України,

Outcome: approved