Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 29 серпня 1996 року вона на підставі біржового контракту придбала у власність 3\\1000 кв. [ADDRESS] , на підставі чого їй було видано реєстраційне посвідчення Маріупольського [NUMBER] . Рішенням колегії районної адміністрації Орджонікідзевського району міста Маріуполя Донецької області № 191 від 29 червня 2006 року затверджено ідеальні частки на кв. [ADDRESS] , відповідно до якого ідеальна частка [PERSON] складає 11/25, а частка [PERSON] складає 14/25, внаслідок чого було запропоновано БТІ оформити та видати правовстановлюючі документи на 11/25 частки та на 14/25 частки кв. [ADDRESS] . 23 серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу вона придбала 11/25 частки кв. [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Маріупольської міської ради від 5 липня 2006 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ за № 15289256. Однак, 14 серпня 2021 року, звернувшись до державного реєстратора Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області для отримання свідоцтва про право власності на 14/25 часток кв. [ADDRESS] з метою проведення державної реєстрації права власності, їй було 19 серпня 2021 року державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації. На підставі викладеного просила суд визнати за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] . У судове засідання позивачка, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з`явилась. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась також, надавши заяву, з якій просила проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК підстав для відкладення розгляду даної справи судом не встановлено. Таким чином суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 29 серпня 1996 року [PERSON] придбала на підставі біржового контракту № 420 на Азовській універсальній товарній біржі частину кв. [ADDRESS] , яка складається з житлової кімнати площею 17,3 кв. м. 1/2 частки коридору, ванни, туалету, кухні, шафи, що становить 3/1000 часток будинку [ADDRESS] або 2/5 кв. [ADDRESS] , на підставі якого було видано реєстраційне посвідчення БТІ від 2 квітня 1997 року. Суд зазначає, що за ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України (в редакції 2003 року), тому за п. 4 «Прикінцевих положень» ЦК України (в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 року. Так за ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі змістом ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У ст. 8 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. На підставі переліченого вбачається, що положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не змінювали положень діючого на момент укладення спірного біржового контракту цивільного законодавства України про обов`язковість нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу житлового нерухомого майна, учасниками якого були громадяни. Таким чином суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу 3/1000 частки буд. [ADDRESS] від 29 серпня 1996 року, оформлений біржовим контрактом № 420 на Азовській універсальній товарній біржі, сторонами за яким були громадяни, укладений у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), якою передбачалось обов`язкове нотаріальне посвідчення угод такого виду. Натомість, враховуючи обставини справи, які були досліджені у судовому засіданні, суд вважає встановленим, що між сторонами по справі фактично відбувся договір купівлі-продажу 2/5 частки кв. [ADDRESS] за біржовим контрактом № 420 від 29 серпня 1996 року, оскільки сторони угоди повністю виконали умови вказаного договору. На підставі п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином, зважаючи на викладені положення та встановлені обставини справи, суд вважає встановленим, що договір купівлі-продажу 2/5 частки кв. [ADDRESS] (3/1000 частки буд. [ADDRESS] ), який був зареєстрований на Азовській універсальній товарній біржі 29 серпня 1996 року, був дійсним. Відповідно до свідоцтва про одруження, актовий запис № 32 від 15 лютого 2000 року, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Маріуполя Донецької області, вбачається, що [PERSON] одружилась із [PERSON] 15 лютого 2000 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Суд зазначає, що за п. 1 Наказу Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» (чинного на момент спірних правовідносин), було встановлено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Відповідно до змісту Розділу 11 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України» від 24 травня 2001 року № 127 (чинного на момент спірних правовідносин), в разі виявлення змін щодо складу, власників будинків бюро технічної інвентаризації вносять до інвентаризаційних документів відповідні виправлення та доповнення. При наявності змін технічний паспорт замінюється на новий з позначкою про це в старому технічному паспорті. Так з матеріалів інвентаризаційної справи на кв. [ADDRESS] , наданих суду ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість», вбачається, що на підставі висновку Маріупольського БТІ, виходячи з того, що на підставі біржового контракту № 3119 від 17 січня 1995 року була продана житлова кімната такої квартири площею 13,1 кв. м., яка була включена до складу кв. [ADDRESS] , в результаті чого змінилось дольове співвідношення між співвласниками кв. [ADDRESS] , то було визначено ідеальні частки на кв. [ADDRESS] наступним чином: за [PERSON] 11/25 часток, за [PERSON] 14/25 часток, якій належала житлова кімната площею 17,3 кв. м. на підставі біржового контракту № 420 від 29 серпня 1996 року. Згідно із рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 29 червня 2006 року № 191 на підставі висновку Маріупольським БТІ було затверджено ідеальні частки на кв. [ADDRESS] наступним чином: у [PERSON] 11/25 часток, у [PERSON] 14/25 часток, а також визначена необхідність оформити Маріупольському БТІ та видати право встановлюючи документи на визначені ідеальні частки на кв. [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 23 серпня 2006 року, реєстр нотаріусу № 3-1301, вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] 11/25 часток двокімнатної квартири [ADDRESS] (загальна площа 48,8 кв. м., житлова площа 29,9 кв. м.), яка належала [PERSON] згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 5 липня 2006 року відповідно до рішення колегії районної Орджонікідзевської адміністрації від 29 червня 2006 року № 191, право власності якої на 11/25 часток кв. [ADDRESS] було зареєстровано Маріупольським БТІ 9 лютого 2009 року, а також підтверджується відомостями від 11 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини. Відповідно до рішення від 19 серпня 2021 року державний реєстратор відмовив позивачці у реєстрації її прав власності на кв. [ADDRESS] через відсутність можливості підтвердити набуття права власності на нерухоме майно [PERSON] . Причиною відмови у проведенні реєстрації права власності позивачки на спірне нерухоме майно стала відсутність оформлення нею на підставі рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 29 червня 2006 року № 191 правовстановлюючих документів на належну їй 14/25 частки кв. [ADDRESS] . На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд зазначає, що ст. 392 ЦК не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку. Передумовою для застосування даної норми є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права особи. При цьому за п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд, встановивши, що право власності позивачки на 2/5 часток кв. [ADDRESS] трансформувалось відповідно до зміни ідеальних часток такої квартири на підставі висновку Маріупольського БТІ та рішення колегії Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 29 червня 2006 року № 191 на 14/25 часток кв. [ADDRESS] без зміни фактичного права власності на таке майно [PERSON] , яке вона набула на підставі дійсної угоди купівлі-продажу від 29 серпня 1996 року, то відсутність нового правовстановлюючого документа у позивачки на фактично належні їй 14/25 часток кв. [ADDRESS] , які вона свого часу не оформила, не може бути перешкодою для визнання за нею права власності на дану частку вказаної нерухомості. Таким чином, оскільки прав для проведення державної реєстрації власності на 14/25 часток кв. [ADDRESS] згідно чинного законодавства наразі позивачка позбавлена, то з метою захисту права власності [PERSON] суд вважає можливим задовольнити заявлені нею позовні вимоги частково шляхом визнання за нею рішенням суду права власності на 14/25 часток кв. [ADDRESS] , оскільки за нею вже визнано державою право власності на 11/25 часток такої квартири, тому немає необхідності визнавати за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] в цілому.

Outcome: partial