Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом в якому вказала, що є власником квартири №4 за адресою [PERSON] ринок,12 в м.Коломия. Вказує,що на даний момент Коломийською міською радою прийнято рішення, яким їй дозволено приватизувати частину земельної ділянки, яка знаходиться біля будинку, однак приватизацію земельної ділянки не може провести, оскільки більшу частину земельної ділянки вже приватизовано сусідкою позивачки-відповідачкою по справі, яка має квартиру в цьому ж будинку. Вважає , що її право на отримання частини земельної ділянки порушено, оскільки вона не була належним чином повідомлена про закріплення меж земельної ділянки відповідачкою і жодних документів про узгодження меж земельної ділянки в якості суміжного користувача вона не підписувала. Вказує, що відповідачка, на її думку, незаконно збудувала на земельній ділянці біля будинку двоповерхову веранду, а також гараж, норми розташування його не відповідають будівельним нормам. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради щодо земельної ділянки в м.Коломия, площею 0.0058 га, кадастровий номер 2610600000:18:001:0119, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0058 га, кадастровий номер 2610600000:18:001:0119, визнати гаражну будівлю незаконною з подальшим її демонтажем. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позовної заяви підтримали. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Вказав, що земельну ділянку відповідачка отримала у відповідності до чинного законодавства і є повноправним власником своєї частини земельної ділянки , відповідно всі межі земельних ділянок були узгоджені з суміжними користувачами на момент приватизації, позивачка не була суміжним користувачем, відповідно з нею нічого не узгоджувалось. Щодо користування місцями загального користування, в тому числі туалетом, то відповідачка жодних обмежень позивачці з цього приводу ніколи не створювала. Вказав, що на подвір`ї на приватизованій частині земельної ділянки є навіс ,а не гараж, про що подав відповідну фото таблицю , відповідно він може знести цей навіс, але земельна ділянка все рівно залишиться власністю відповідачки. Просить в позовних вимогах відмовити. Відповідач - представник Коломийської міської ради заперечила позовні вимоги в повному обсязі , вказала, що позивачка не є ні землекористувачем, ні власником земельної ділянки, вона має тільки рішення міської ради на підготовку проектної документації, і їй в цьому ніхто не перешкоджає. Просить в позовних вимогах відмовити. Третя особа, представник Держгеокадастру надав до суду письмове клопотання про слухання справи у відсутність представника, покладається на рішення суду. Представник третьої особи ОСББ «[PERSON],12» - позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Вказав, що в період з 2008 по 2012 роки позивачка неодноразово здійснювала спроби самозахоплення земельної ділянки, хоча частина земельної ділянки ,що є на подвір`ї, є землею запасу Коломийської міської ради. ОСББ бажає, щоб всі мешканці будинку користувались земельною ділянкою і мали рівні умови. Проводити будь-які будівництва на ділянці, які хотіла б проводити позивачка, є неможливим, оскільки під землею проходять комунікації. Вказує, що позивачка завезла на подвір`я каміння та будівельні матеріали, які лежать декілька років, що не дає можливості нормально користуватись земельною ділянкою іншим мешканцям подвір`я. Просить в позовних вимогах відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідачів , третіх осіб,що не заявляють самостійних вимог, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири №4 за адресою вул.Площа Ринок,12 в м.Коломия, яку успадкувала після смерті матері. За життя матері позивачки Коломийською міською радою було прийнято рішення №133 від 18.04.2000 року про надання дозволу гр.[PERSON] провести добудову по затвердженому проекту до квартири №4,яка належить їй на праві приватної власності по вул.Площа Ринок,12. Однак жодних робіт з того часу не проводилось, оскільки у позивачки бракувало коштів. В подальшому позивачка звернулась до Коломийської міської ради про виділення їй земельної ділянки біля будинку для добудови кухні та санвузла до квартири №4, і 21 квітня 2016 року рішенням Коломийської міської ради №390-6/2016 позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 35.0 кв.м. на площі [PERSON],12 для іншої забудови. Однак розпочати будь-які роботи позивачка не взмозі оскільки більша частина земельної ділянки біля квартири, в якій мешкає позивачка, вже приватизована відповідачкою [PERSON], яка звела двоповерхову веранду та гараж. Суміжні з позивачкою землекористувачі гр.[PERSON],[PERSON] та [PERSON] надали згоду позивачці на розроблення технічної документації у 2016 році (а.с.52,54), про що свідчать долучені нотаріально посвідчені копії заяв вищезгаданих громадян. У сторін є суперечка щодо меж земельної ділянки, яка продовжується тривалий час. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. А у відповідності до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.141 ЗК України відповідачка [PERSON] набула права власності на свою земельну ділянку відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами. На час приватизації відповідачкою своєї земельної ділянки , вона погоджувала межі з суміжними землекористувачами, про що свідчить акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 31.03.2008 року (а.с.75). Як результат, рішенням Коломийської міської ради від 24.12.2008 року відповідачці було передану у власність для будівництва та обслуговування житлових будинків господарських будівель та споруд земельна ділянка в розмірі 58 кв.м. і в подальшому отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 23.03.2009 року. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивачка на час приватизації земельної ділянки відповідачкою не була ні землекористувачем ні власником земельної ділянки, відповідно, остання не мала права на узгодження відповідачці меж земельної ділянки. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності [PERSON] або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як субєкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. Відповідачка по справі набула права власності на свою земельну ділянку в порядку, визначеному ст.ст.125,126 Земельного кодексу України. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116). Однак громадяни і юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно розяснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. Рішення Коломийської міської ради №1703-35/2008 від 24.12.2008 року (а.с.84) було прийняте в межах її повноважень і на даний час є діючим. Як субєкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. При прийнятті рішення про передачу відповідачці земельної ділянки, норми ст.141 ЗК України не було порушено, оскільки позивачка не набула права власності чи права користування на спірну земельну ділянку відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами, однак позивачка не є ні власником ні землекористувачем сусідньої земельної ділянки згідно ст.125 ЗК України, що її представник визнав в судовому засіданні. В матеріалах справи є копії нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу квартири та дарування частини квартири за підписом відповідачки (а.с.73,74) ,укладеної між відповідачкою та третіми особами та копія акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі (а.с.75) з іншими землекористувачами. Даний акт є чинним, в судовому порядку жодною з сторін позову не оскаржувався. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності [PERSON] або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оспорювані позивачем рішення міської ради прийняті в межах повноважень міських рад. Як субєкт права власності міська рада має право володіти,користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі,встановленому для них нормами публічного права. Оскільки позивачка в справі не набула права власності або права користування спірною земельною ділянкою в порядку,визначеному ст..ст.125,126 Земельного кодексу України,тому її права на земельну ділянку,передану у власність відповідачці [PERSON] не порушені. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права,навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Однак, Позивачка в справі не є власниками або землекористувачами спірної земельної ділянки. В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст.\~173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті це умовно замкнута лінія на поверхні землі,яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п.\~«б» ч.\~1\~ст.\~12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл,селищ,міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1,\~2\~ст.\~116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено \~ч.\~1\~ст.\~122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності. В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року\~№ 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти,так і сами акти на право власності на земельні ділянки. Як вбачається з представлених документів та пояснень сторін, земельна ділянка була виділена відповідачці у суворому дотриманні чинного, на момент її виділення, законодавства. Жодних порушень при виділенні земельної ділянки відповідачці суд не вбачає. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акта на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок. Крім цього, згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 визначено, що межеві знаки, встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, навіть до вступу даного наказу в дію, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власників ділянок. А саме встановлення меж земельних ділянок по даній інструкції проводиться на підставі технічної документації по землеустрою. Місцезнаходження межових знаків підлягає до прив`язки до пунктів геодезичної сітки. Як вбачається з представленої відповідачкою технічної документації, межа земельної ділянки відповідачки була проведена ще у 2008 році. Судом було задоволено клопотання позивачки про призначення судової земельно-технічної експертизи та ухвалою суду від 12 травня 2017 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу. У відповідності до п.3 висновку експерта, який надійшов до суду і є в матеріалах справи при проведенні обмірів земельної ділянки відповідачки гр.[PERSON] за цільовим призначенням- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в м.Коломия,вул.Стуса,19 відповідно до складеного ситуаційного плану земельної ділянки відповідно до даних Державного акту та по фактичному її користуванню встановлено ,що площа земельної ділянки 0.0058 га, яка знаходиться у власності відповідачки гр.[PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №556208 від 23.03.2009 року, кадастровий номер [NUMBER]: 18:001:0119 відповідає фактичній площі на місцевості. Згідно з п.5 висновку експерта, навіс, який знаходиться на земельній ділянці відповідачки не відповідає вимогам ДБН споруди транспорту, автостоянки та гаражі і не може слугувати автостоянкою для зберігання легкового транспорту. Таким чином, навіс, який розташований на земельній ділянці відповідачки, не є гаражем і розташований виключно на приватній власності відповідачки. Крім цього, суд бере до уваги пояснення представника відповідачки, який зазначив, що не заперечує щодо демонтажу навісу. Щодо стосовно п.4 висновку про те, що «частина запроектованої земельної ділянки гр.[PERSON] накладається на земельну ділянку, яка є вже в приватній власності гр.[PERSON], то суд зазначає, що земельна ділянка гр.[PERSON] є незапроектована, оскільки на час розгляду справи не знаходиться у її власності. У відповідності до ст.147 ЦПК України в ред.2003 року, та ст.110 ЦПК України в редакції 2017 року,висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] користується своєю частиною земельної ділянки на підставі відповідного рішення Коломийської міської ради на законних підставах, право позивачки не порушила. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 [PERSON] України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України 2003 р.- суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З\~огляду на\~принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у\~справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№\~46720/99, 72203/01 і\~72552/01, п.\~78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що\~мало місце втручання у\~право заявника на\~майно. 37. Отже, Суд визнає, що\~втручання у\~справі заявника становило «позбавлення» майна у\~значенні другого речення першого пункту ст.\~1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи\~було це втручання виправданим відповідно до\~цього положення. 38. Суд нагадує, що\~втручання у\~право на\~мирне володіння майном є\~сумісним з\~вимогами ст.\~1 Першого протоколу, коли воно законне і\~не\~свавільне (див. рішення у\~справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], №\~31107/96, п.\~58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а\~другий пункт визнає, що\~держави мають право здійснювати контроль за\~користуванням майном шляхом введення в\~дію «законів» (див. згадане вище рішення у\~справі «Україна-Тюмень» проти України», п.\~49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в випадку,якщо визнати недійсним Державний акт на земельну ділянку відповідачки, як того просить позивачка, яка знала про його існування з 2008 року, відповідачка безпідставно буде позбавлена свого права власності на новостворене майно на своїй земельній ділянці, що суперечитиме ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Більше того, позивачкою не доведено суду незаконність прийняття рішення Коломийською міською радою при виділенні земельної ділянки відповідачці, оскільки остання отримала земельну ділянку у відповідності до діючого законодавства. В поданому до суду позові позивач не надав до суду жодного клопотання щодо поновлення пропущеного строку позовної давності з поважної причини за період з часу отримання відповідачем земельної ділянки у 1994 році. Відповідно відповідач звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності. У відповідності до статті 256 ЦК України в редакції 2003 року, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивачка звернулася з позовною заявою тільки 24 червня 2016 року, пропустив строк позовної давності, не подала клопотання про його відновлення, не навела причин поважності пропущення строку. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «[PERSON] проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Тобто,\~\~Європейський суд з прав людини вважає обґрунтованими обмеження у праві на подання позовної заяви з метою не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності. Тобто цією нормою встановлено субєктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі. Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року №6-3063цс 16. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної в постанові №6-17цс17 від 22.02.2017 року зазначено,що факту, який доводить, що позивач не знав про порушення свого цивільного права, недостатньо. Він повинен також довести, що й не міг дізнатися про це,що в випадку розгляду даної справи, позивач не довела, оскільки постійно проживає за вищевказаною адресою, знала про те,що відповідачка приватизувала частину земельної ділянки, більше того навіть сама пробувала здійснити приватизацію у 2000 році. Згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Щодо твердження позивачки, що її право на отримання частини земельної ділянки порушено, є хибним, оскільки відповідачі не заперечують щодо виділення їй земельної ділянки по рішенню від 18.04.2000 року (а.с.7), на яке сама ж позивачка посилається в своїй позовній заяві , для проведення реконструкції та добудови, однак з врахуванням того, що є інші мешканці будинку та члени ОСББ, які також мають право на користування земельною ділянкою. З цією метою суд надавав сторонам навіть час для примирення, однак сторони примирення не досягнули. На а.с.171-172 є заява мешканців будинку та фототаблиця, з якої вбачається ,що позивачка, не маючи ні державного акту на землю, ні жодних дозволів на виконання робіт, по суті самовільно перерила двір будинку, в якому мешкає і проводить певні роботи, не узгодивши ці роботи з відповідними контролюючими органами. За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивачки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.41 [PERSON] України, ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.256,267,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», Рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2003 року у справі «[PERSON] проти України», Постановами Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року\~№ 6-2824цс15, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 16 березня 2016 року №6-1428цс15, від 22.03.2017 року №6-3063цс 16, від 22.02.2017 року №6-17цс17 та

Outcome: dismissed