Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить розірвати договір довічного утримання (догляду) від 4.06.2009 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], про передачу у її власність [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1806. В обґрунтування позову позивачка посилається на наступні обставини. Позивачка вказує, що вона є власницею приватизованої квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло № 26.02.1996 р. 4 червня 2009 року між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду). За цим договором відповідачка , яка «набувач» ї квартири [ADDRESS], зобов'язалася за передачу квартири забезпечити їй матеріальне утримання щомісячно вартістю на 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, встановлених чинним законодавством України у місяць. Догляд також був передбачений у п. 2.2. розділу 2 договору, тобто забезпечення її житлом, безоплатне користування відчужуваною квартирою. Але з часу укладення договору «набувач» майна ніякого піклування про неї не виконує, ніякої допомоги не надає, матеріальної допомоги не надавала, Користуючись її похилим віком, схилила її до укладення вказаного договору, а умови договору довічного утримання відносно неї не виконувала та не виконує. В судове засідання сторони не з'явилися, подавши кожна окремо заяви, у яких просять розглядати справу без їх присутності. Позивачка зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачка вказує, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Третя особа вказує, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чиюрдичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рашення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд не вбачає перешкод для ухвалення рішення у відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України. Прийнявши до уваги доводи сторін, викладені у їх письмових заявах, дослідив матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповдні ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.02.1996 р. на праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.3). Матеріали справи на а.с.а.с. 4-5 суд не приймає, як доказ, оскільки вони не торкаються суті справи. Встановлено, що 4.06.2009 року між сторонами в письмовій формі був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1807, зареєстрований в реєстрі заборон за № 12. Договір довічного утримання було укладено та підписано за згодою обох сторін- [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 6-8). Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору довічного утримання від 4.06.2009 року позивачка, як відчужуівч, передала у власність, а відповідачка , як набувач, отримала у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до пунктів 2.1. 2.2 договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися відчужувачу, оцінюється сторонами у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, встановлених чинним законодавством України. Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді : забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного доступу для про для проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення придатним для носіня одягом і взуттям; забезпечення щоденний триразовим калорійним харчуванням; наданням побутових послуг; забезпечення належним медичним обслуговуванням та лікувальними засобами (а.с.6-8). Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною першою статті 651 ЦК України передбачається, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін. Відповідно до п.1 ч.І ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваним за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. На підставі ч.1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Суд вважає, що визнання відповідачкою пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що відповідачка визнала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечувала проти розірвання договору довічного 3 утримання, суд вважає встановленим, що відповідачкою не виконувалися умови договору по забезпеченню позивача харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, у зв»язку з чим договір довічного утримання слід розірвати. При таких обставинах суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved