Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що вони проживали в шлюбі, від якого [INFO] народилася дочка [PERSON]. Після розірвання шлюбу відповідно до постанови Лебединського районного суду від 14.02.2000 року № 2-243/2000 [PERSON] сплачував аліменти у розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше ? частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на дитину щомісячно на утримання доньки до її повноліття. Після досягнення дочкою повноліття позивачка звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на час навчання [PERSON]. Під час розгляду цього позову Лебединським районним судом в судовому засіданні 05.03.2014 року [PERSON] пояснив, що в період часу з 2008 року по 2012 рік він працював на території Російської Федерації та отримував заробітну плату у розмірі 1 000 дол. США в місяць. Оскільки аліменти на утримання неповнолітньої дитини в період часу з 2008 року по 2012 рік нараховувались і сплачувались позивачем виходячи із розміру середньої заробітної плати по м. Лебедину, а не з заробітку розміром 1 000 дол. США в місяць, позивачка звернулася до суду та просила стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла по сплаті аліментів за 2008-2012 роки у визначеному нею розмірі - 94 392 грн. 68 коп. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, послалась на те, що позивач до виїзду на заробітки працював в м. Лебедині позмінно і отримував заробітну плату розміром 2 500 грн. щомісячно, тому на її думку не міг працювати в Російській Федерації на гірших умовах; що він передавав аліменти на утримання дитини не регулярно а періодично, а на час розгляду спору має жилу квартиру, легковий автомобіль і рахунки в банківських установах, а це на її думку свідчить про великий розмір його доходів в минулому; що його теперішня дружина не могла в той час заробляти в Російській Федерації значних коштів, так як не має спеціальності. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, пояснив суду, що в період часу з 2008 року по 2012 рік дійсно виїздив на заробітки до Російської Федерації, але працював там тимчасово, не регулярно і розмір його заробітків був правильно визначений при нарахуванні аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Він їх сплатив в повному обсязі, що підтверджується розпискою позивачки. В теперішній час він не пам»ятає розміру щомісячних коштів, які заробляв до 2012 року а в судовому засіданні 05.03.2014 року дійсно висловився про отримання заробітної плати у розмірі 1 000 дол. США, проте це було його припущення і стосувалося не всього періоду часу перебування на заробітках. В 2004 році він придбав жилу квартиру, а продавши стару машину і приєднавши до отриманого гроші надані його матір»ю і тещею в 2012 році купив легковий автомобіль. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала суду, що є дружиною відповідача, разом з ним виїздила на заробітки до Російської федерації, які здійснювалися вахтовим способом, без укладення трудових договорів. Конкретних сум зароблених ними коштів вона не пам»ятає, отримував їх на руки відповідач, розмір їх не був великим, витрачалися вони на проживання. При цьому вона підтвердила факт придбання відповідачем після розірвання шлюбу з відповідачкою жилої квартири, покупки за допомогою батьків легкового автомобіля, проте заперечила отримання відповідачем в період часу з 2008 року по 2012 рік заробітної плати у розмірі 1 000 дол. США в місяць. З паспорта та картки (а.с. 3), досліджених в судовому засіданні вбачається, що позивачкою є [PERSON] [INFO], і/н [NUMBER]. З свідоцтва (а.с. 4), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] а її батьками є сторони. З постанови (а.с. 5), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] стягувалися з відповідача згідно постанови Лебединського районного суду Сумської області від 14.02.2000 року. З розрахунку (а.с. 6), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що аліменти по виконавчому листу 2-243-00 від 14.02.2000 року сплачувалися [PERSON] на користь [PERSON] періодично, проте допускалися перерви від одного до трьох місяців. З диску (а.с. 7), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що в судовому засіданні по цивільній справі про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки під час її навчання 05.03.2014 року [PERSON] висловився, що в період часу з 2008 року по 2012 рік він працював на території Російської Федерації й його заробітна плата досягала 1 000 дол. США в місяць. З рішень (а.с. 8-10), досліджених в судовому засіданні вбачається, що з [PERSON] з 09.12.2013 року на користь [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 400 грн. щомісячно на утримання доньки [PERSON] до закінчення нею навчання, але не довше ніж до досягнення нею 23 річного віку. З розрахунку (а.с. 11-13), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що на думку [PERSON] заборгованість за сплати аліментів [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки за 2008-2012 роки становить 94 392 грн. 68 коп. З розписки (а.с. 39), дослідженої в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] 19.08.2010 року одержала від [PERSON] аліменти на утримання дитини - дочки [PERSON] в повному обсязі і зобов»язалася претензій до повноліття дитини не пред»являти. З листів (а.с. 42, 50), досліджених в судовому засіданні вбачається,що станом на 31.10.2013 року аліменти за виконавчим листом № 2-243-2000 від 14.02.2000 року сплачені в повному обсязі, провадження по їх стягненню закрито. З листа і додатку (а.с. 47- 48), досліджених в судовому засіданні вбачається, що яким був офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України у період з 01.01.2008 року до 31.12.2012 року. З листа і додатків (а.с. 60- 64), досліджених в судовому засіданні вбачається, що на банківські рахунки [PERSON] 04.09.2008 року надійшли 3 900 та 428 доларів США, які зберігалися до 12.10.2009 року; 15.09.2012 року надійшли 2 000 грн., 13.12.2012 року - 400 грн., які зберігалися до 13.02.2013 року; 02.04.2013 року надійшли 2 100 дол. США, 02.05.2013 року - 14,67 дол. США, які зберігалися до 07.10.2013 року; 07.10.2013 року надійшли 2 000 грн., 07.11.2013 року - 231 грн., які зберігалися до 14.01.2014 року; 14.01.2014 року надійшли 2 014,65 дол. США, які зберігалися до 25.01.2014 року. З матеріалів цивільної справи № 580/2618/13-ц (а.с. 32), досліджених в судовому засіданні вбачається, що відповідачем 19.07.2012 року за 64 715 грн. було придбано автомобіль Ford Focus 2008 року випуску. Вислухавши сторони та свідка, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов не обґрунтований, позовні вимоги витікають із сімейних правовідносин і не підлягають до задоволення, так як в судовому засіданні було встановлено, що сторони проживали в шлюбі, від якого [INFO] народилася дочка [PERSON]. Після розірвання шлюбу відповідач до [INFO] сплачував аліменти на її утримання, виходячи з тих обставин, що не має постійного місця роботи та з розміру середньої заробітної плати по м. Лебедину і внаслідок сплати аліментів в повному обсязі провадження по їх примусовому стягненню було закінчено. Після досягнення дочкою повноліття відповідач за рішенням суду сплачує аліменти на утримання [PERSON] до досягнення нею 23-х років чи закінчення навчання. 13.06.2014 року позивачка звернулася до нього з позовом про стягнення заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 94 392 грн. 68 коп. за період часу з 2008 року по 2012 рік, мотивуючи цей позов тим, що в одному з судових засідань під час розгляду справи про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини він сказав, що в цей період, перебуваючи на заробітках в Російській Федерації отримував заробітну плату в розмірі 1 000 дол. США в місяць. Згідно вимог ст. ст. 180-183 СК України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно вимог ч.ч. 1, 3 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими в частці до заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості. Суд бере до уваги, що згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень та вважає, що в судовому засіданні позивачкою не було доведено, що відповідач протягом 2008-2012 років не в повному обсязі сплачував аліменти на утримання дочки [PERSON] і розмір заборгованості становить 94 392 грн. 68 коп. При цьому суд враховує, що стягнення періодичних платежів згідно вимог ст.ст. 68,69, 74 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється із заробітної плати боржника шляхом винесення державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається за місцем отримання боржником доходів для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, а останні самостійно відраховують аліменти із заробітної плати та інших доходів боржника після утримання податків та перераховують їх стягувачу. У разі наявності заборгованості її розмір визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, а в судовому засіданні було встановлено, що аліменти з [PERSON] стягувались виходячи із розміру середньої заробітної плати по м. Лебедину, як з особи, що не має постійного місця роботи, проте не було встановлено ні місця роботи відповідача у Російській Федерації протягом 2008-2012 років; ні конкретних розмірів нарахованої йому зарплати чи інших доходів; ні розміру утриманих з нього податків; ні розміру коштів, виданих йому на руки. Зазначена інформація не була доведеною до відома суду ні позивачкою, яка на підтвердження своїх вимог послалась лише на висловлювання відповідача, здійснені 05.03.2014 року, які носять загальний, а не конкретний характер; ні відповідачем, який пояснив, що отримував набагато меншу заробітну плату, розміру якої не пам»ятає в теперішній час, а сума 1 000 доларів США була озвучена ним як припущення; ні свідком [PERSON], викликаною в судове засідання за клопотанням позивачки, яка показала, що заробітки відповідача протягом 2008-2012 років носили нестабільний характер і заперечила факт отримання чоловіком в цей період регулярної заробітної плати в зазначеній сумі щомісячно; ні матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні. Крім того, суд не може врахувати доводи позивачки в тій частині, що позивач до 2008 року працював в м. Лебедині позмінно і отримував заробітну плату розміром 2 500 грн. щомісячно, внаслідок чого не міг працювати в Російській Федерації на гірших умовах; що він передавав аліменти на утримання дитини не регулярно а періодично, а на час розгляду спору має жилу квартиру, легковий автомобіль і рахунки в банківських установах, що повинно свідчити про великий розмір його доходів в минулому; що його теперішня дружина не могла в той час заробляти в Російській Федерації значних коштів, так як не має спеціальності, поскільки висновки, здійснені позивачкою з зазначених обставин мають характер припущень і також не підтверджують ні термінів перебування відповідача в трудових відносинах, ні місць його працевлаштування, ні конкретних розмірів заробітку. В той же час, суд не може взяти до уваги доводів позивачки і тому, що нею не було наведено в судовому засіданні доказів того, що державним виконавцем відділу ДВС Лебединського управління юстиції в 2008-2012 роках не вчинялось дій щодо встановлення місця роботи відповідача, що виконавцем ігнорувалися її звернення з цього приводу, були допущені помилки при обчисленні періодичних платежів, чи що нею були оскаржені бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення або його дії при закінченні виконавчого провадження. Тому суд вважає, що в судовому засіданні доводи позивачки про порушення її прав не знайшли свого підтвердження і в задоволенні її позову неодхідно відмовити. Крім того, суд вважає необхідним застосувати п. 6 ч. 154 ЦПК України і скасувати заходи забезпечення позову, вжиті після отримання позовної заяви. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed