Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивачка звернулась із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 29 березня 2013 року вона є одноособовим власником [ADDRESS] , де також залишається зареєстрованим відповідач, хоча після розлучення з яким 3 грудня 2012 року [PERSON] з того часу не мешкає за вказаною адресою. Зазначала, що за ухвалою суду від 29 березня 2013 року про затвердження між сторонами мирової угоди відповідач зобов`язався добровільно знятись з реєстрації зі спірної квартири, чого ним не було дотримано. На теперішній час у такій квартирі речей відповідача не має, натомість його реєстрація змушує позивачку сплачувати комунальні витрати за таке житло у більшому розмірі. Таким чином внаслідок порушення своїх прав вважала, що [PERSON] втратив право користування [ADDRESS] . України, на підставі чого просила суд задовольнити позов. У судовому засіданні [PERSON] заявлені нею позовні вимоги підтримала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені позовній заяві, додаючи, що вона повністю виплатила компенсацію [PERSON] за спірну квартиру на підставі ухвали суду від 29 березня 2013 року, тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заявлених до нього вимог, вказуючи натомість, що він не може зареєструватись у іншому житлі в м. Маріуполі. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 березня 2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 квітня 2013 року. За відомостями від 19 листопада 2020 року та від 17 грудня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 9 червня 2009 року по теперішній час. Натомість відповідно до акту від 2 грудня 2020 року ОСБЖБ «Іллічівець-22» вбачається, що по [ADDRESS] [PERSON] не мешкає з 3 грудня 2012 року, що підтверджують сусіди по будинку. Розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 3 грудня 2012 року, яке набуло чинності 14 грудня 2012 року. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що відповідач фактично з 2013 року у [ADDRESS] не мешкає, що ним визнавалось. При цьому ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 березня 2013 року [PERSON] було зобов`язано знятись з реєстраційного обліку по [ADDRESS] після отримання ним компенсації від [PERSON] , факт отримання якої за частку спірної квартири відповідач також не заперечував у суді. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідач у спірному житловому приміщенні після реєстрації права власності на нього за позивачкою мав право проживати в якості колишнього члена сім`ї [PERSON] , набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що сторони на теперішній час не є членами родини та не пов`язані спільним побутом, тому не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. При цьому суд зазначає, що відсутність можливості [PERSON] зареєструватись за іншою адресою проживання не впливає на право позивачки вимагати усунення перешкод у користуванні належним їй житловим приміщенням. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у спірній квартирі, однак не користуючись нею понад передбачені законом та ухвалою суду від 29 березня 2013 року строки без поважних причин, є таким, що втратив право користування [ADDRESS] , через що наявні підстави для задоволення поданого [PERSON] позову шляхом позбавлення [PERSON] права користування спірним житлом. Згідно із ст. 141 ЦПК на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню витрати [PERSON] по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved