Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Божедарівської селищної ради про визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона [PERSON] є громадянином Російської Федерації і їй належить земельна ділянка площею 8,850 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Покровської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Через пропуск строку, встановленого законодавством для відчуження земельної ділянки, звернулася до суду. Представник позивача, згідно заяви, просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник Божедарівської селищної ради в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає. Суд, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст.3 ЦПК України , провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є громадянкою Російської Федерації. Позивачка [PERSON] , [INFO] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , успадкувала майно, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на земельну ділянку площею 8,850 га, що знаходиться на території Покровської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 104899, виданого Покровською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області 17.04.2001 року на підставі рішення 14 сесії ХХІІІ скликання Покровської сільської Ради народних депутатів № 3 від 01 березня 2001 року, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 943 від 09.06.2004 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 115322 від 25 квітня 2005 року, площею 8,850 га, розташованої на території Покровської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222085000:01:002:0026, є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення. 24 травня 2005 року позивачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на спадкову земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НВ-1211748362019. У квітні 2021 року позивач мала намір відчужити успадковану земельну ділянку, однак, нотаріус відмовив у посвідченні договору купівлі-продажу отриманої спадщини, у зв`язку з пропуском строку на її відчуження. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються та підтверджуються матеріалами справи. В зв`язку з цим, судом у відповідності із ст.82 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст.ст.41, 64 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 5 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Водночас ч. 4 ст. 81 ЗК України допускається можливість отримання такими особами земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження. Так, згідно ст. 81 цього Кодексу, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, підлягають відчуженню. Відповідно до ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником. Таким чином, з аналізу даної законодавчої норми слідує висновок, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянам України. Відповідно до норм ст. 127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ісаковою Л.В. за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на земельну ділянку, розташовану на території Покровської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, площею 8,850 га., належну померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 104899, виданого Покровською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області 17 квітня 2001 року на підставі рішення 14 сесії ХХІІІ скликання Покровської сільської ради народних депутатів № 3 від 01 березня 2001 року, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 09.12.2019 року, підтверджується, що [PERSON] належить право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1222085000:01:002:0026. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Позивач є громадянкою Російської Федерації, яка не мала можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки. Вимоги позивача щодо визначення додаткового строку на відчуження земельної ділянки є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги [PERSON] , визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе визначити [PERSON] додатковий строк на відчуження земельної ділянки. З огляду на викладене, враховуючи, що законодавством не встановлено заборони на продовження строку для відчуження земельної ділянки іноземцем та враховуючи те, що представник відповідача визнав позовні вимоги, суд вважає за можливе позов задовольнити та продовжити позивачу строк для відчуження земельної ділянки, який вона пропустила з поважних причин, що не суперечить діючому законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що, відповідач позов визнав, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved