Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого спільне життя сторін не склалось, що призвело до припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства. Також вказала, що у них з відповідачем народилися спільні діти, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Крім того, позивачка зазначила, що є непрацездатною, оскільки за час шлюбу їй встановлено другу групу інвалідності. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд: розірвати зареєстрований шлюб сторін; залишити спільних дітей сторін [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на її вихованні; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2218 грн щомісячно на кожну дитину; стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у зв`язку з її непрацездатністю в розмірі 3000 грн щомісячно. У судове засідання сторони не з`явились. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала (а.с. 30). Відповідач також подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 37). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 21 липня 2001 року Глибочицькою сільською радою Житомирського району Житомирської області було зареєстровано шлюб сторін (а.с. 26), за час якого у них народилася спільні діти, а саме: [PERSON] , [INFO] (а.с. 8), та [PERSON] , [INFO] (а.с. 9), які проживають разом з позивачем (а.с. 14). Позивачка має інвалідність другої групи, встановлену з 12 березня 2018 року, та отримує пенсію по інвалідності (а.с. 14-15). Відповідач з 24 січня 2020 року працює в Баранівському професійному ліцеї на посаді асенізаційного автомобіля (а.с. 39). Згідно з довідкою Баранівського професійного ліцею від 24 лютого 2020 року № 8 заробітна плата відповідача за січень-лютий 2020 року складає 6080,51 грн (а.с. 38). Частиною 10 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Стосовно позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК України). Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України). Частиною 1 ст. 110 СК України передбачена можливість одного з подружжя пред`явити позов про розірвання шлюбу. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя (ч. 1 ст. 112 СК України). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). З огляду на наведене, повно та всебічно з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги обставини життя подружжя, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що мають істотне значення, та відповідає дійсній волі позивача, у зв`язку з чим вважає за потрібне задовольнити позовну заяву. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей суд зазначає наступне. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України, реч. 1 ч. 2 ст. 51 Конституції України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. (ст. 8 Закону України Про охорону дитинства). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз. 1 ч. 3 ст. 181 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). З огляду на наведене, зважаючи на необхідність забезпечити дітям рівень життя, достатній для їхнього всебічного розвитку, суд дійшов висновку, що вимоги позивача потрібно задовольнити, однак частково, оскільки визначений позивачем розмір аліментів, на думку суду, з огляду на розмір заробітної плати відповідача, буде занадто значним для нього, та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в сумі 1200 грн на кожну дитину. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 75 СК України передбачене право на утримання (аліменти) того з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи (ч. 3 ст. 75 СК України). Отже, під час розв`язання спору в частині стягнення аліментів на утримання подружжя, який є непрацездатним, з іншого з подружжя, необхідним є з`ясування двох обставин, а саме: чи є позивач непрацездатним, а також чи може надавати відповідач матеріальну допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачка дійсно є непрацездатною, однак наразі є недоведеною можливість наявності у відповідача надавати матеріальну допомогу, з огляду на незначну заробітну плату та необхідністю сплачувати аліменти на утримання дітей. З огляду на наведене, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання позивачки. Стосовно позовної вимоги про залишення дітей на вихованні позивачки суд зазначає наступне. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦК України). Відповідно до положень статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Це спір про місце проживання дитини. За змістом частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Стаття 159 СК України регулює питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Це спір про участь одного з батьків у вихованні дитини. Отже, з аналізу зазначених правових норм слідує, що поняття місця проживання дитини та її виховання не є тотожними. За таких обставин, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відтак можна зробити висновок, що позивач, заявивши вимогу про залишення дітей на виховання із нею, обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки пред`явлення такої вимоги не узгоджується із нормами сімейного (спеціального) законодавства, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь держави 1681,60 грн судового збору.

Outcome: partial