Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який під час розгляду справи уточнила, посилаючись на те, що вона 05.05.2009 року, 17.09.2009 року та 31.01.2012 року уклала з відповідачем договори позики, за якими передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі відповідно 8 500 доларів США, 11 000 доларів США та 161 600 гривень. Відповідач зобов'язався повернути суму позики за договором від 05.05.2009 року до 05.05.2010 року, за договором від 17.09.2009 року - до 17.09.2010 року, за договором від 31.01.2012 року - до 31.01.2013 року. Однак, й до цього часу [PERSON] грошові кошти за договорами позики не повернув. [PERSON] вважає, що відповідач має повернути їй кошти зі сплатою за прострочення виконання грошового зобов'язання трьох процентів річних та інфляційних втрат. Позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь за договором позики від 05.05.2009 року основний борг в розмірі 210 715 гривень по курсу НБУ станом на 26.07.2016 року та три проценти річних в розмірі 39 373 гривні 61 копійку, за договором позики від 17.09.2009 року - суму боргу в розмірі 272 690 гривень та три проценти річних в розмірі 50 954 гривні 08 копійок, за договором позики від 31.01.2012 року - суму основного боргу в розмірі 161 600 гривень, три проценти річних за період з 01.02.2013 року по 25.07.2016 року в розмірі 16 874 гривні 15 копійок та інфляційні втрати за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року в розмірі 144 195 гривень 99 копійок. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги в редакції від 26.07.2016 року, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, 05.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 8 500 доларів США строком до 05.05.2010 року (а.с.9-копія договору). 17.09.2009 року також між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 11 000 доларів США зі строком повернення до 17.09.2010 року (а.с.7-копія договору). Крім того, 31.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивачка передала, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 161 600 гривень, які зобов'язався повернути до 31.01.2013 року (а.с.8-копія договору). За вказаними договорами позики [PERSON] свої зобов'язання про повернення коштів не виконав, грошові кошти не повернув й до цього часу. Доказів протилежного представник відповідача суду не надав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення коштів за договорами позики від 05.05.2009 року та від 17.09.2009 року. Суд вважає, що позовна давність підлягає застосуванню до вимог за вказаними вище договорами, виходячи з наступного. За договором від 05.05.2009 року у [PERSON] виникло право вимагати стягнення заборгованості 06.05.2010 року, а за договором від 17.09.2009 року - 18.09.2010 року. З позовом з вимогою про захист свого цивільного права позивачка звернулася 11.12.2015 року, тобто більше ніж через п'ять років. Поважних причин пропущення позовної давності позивачкою не зазначено, а тому суд вважає, що позовна давність за зазначеними вимогами сплила. З таких підстав позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 05.05.2009 року та від 17.09.2009 року задоволенню не підлягають. Щодо договору позики від 31.01.2012 року, то, оскільки відповідач свої зобов'язання за цим договором не виконав, неповернута сума коштів в розмірі 161 600 гривень підлягає стягненню з нього на користь позивачки за рішенням суду. Позивачка також просить стягнути з [PERSON] три проценти річних за період з 01.02.2013 року по 25.07.2016 року в розмірі 16 874 гривні 15 копійок та інфляційні втрати за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року в розмірі 144 195 гривень 99 копійок. Що стосується вимоги про стягнення трьох процентів річних, то вона підлягає задоволенню. Розрахунок трьох процентів річних за період з 01.02.2013 року по 25.07.2016 року наступний: за період з 01.02.2013 року по 31.12.2013 року - 161 600 грн. х 3% : 365 днів х 334 дні = 4 436,25 грн.; за 2014 рік -161 600 грн. х 3% = 4 848 грн.; за 2015 рік - 161 600 грн. х 3% = 4 848 грн.; за період з 01.01.2016 року по 25.07.2016 року - 161 600 грн. х 3% : 366 днів х 207 днів = 2 741,90 грн.; а всього 4 436,25 грн. + 4 848 грн. + 4 848 грн. + 2 741,90 грн. = 16 874 грн. 15 коп. Що стосується інфляційних втрат за період з 01.02.2013 року по 30.06.2016 року, то вони становлять 142 717 гривень 13 копійок (161 600 грн. х 100,3% х 124,9% х 143,3% х 104,9% - 161 600 грн. = 142 717,13 грн.), а тому саме в такому розмірі підлягають стягненню з відповідача інфляційні втрати. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позов в судовому засіданні доведений частково, а тому підлягає частковому задоволенню. Стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного, ст.ст. 509, 526, 610, 611, 625, 1046 - 1050 ЦК України,

Outcome: partial