Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили суду, що позивачці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія\~ЯА № 580116 від 09 листопада 2006 року належить земельна ділянка площею 2,4798 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства. Восени 2015 року позивачка звернулася до відповідача з приводу виділення в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в звязку з тим, що договір оренди земельної ділянки не укладався. Проте, позивачці у відповідь на це працівниками відповідача у вересні місяці 2015 року було надано примірник договору оренди даної земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія\~ЯА № 580116 від 09 листопада 2006 року земельну ділянку площею 2,4798 га в оренду строком на пять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки. Строк дії договору\~розпочався з дати державної реєстрації 09.11.2012 року\~і закінчуватиметься 09.11.2017 року. Отже, на день подання позову договір діє. Позивачка та її представник стверджує, що підпис від її імені в даному договорі оренди земельної ділянки виконано не нею, а іншою невідомою особою. Відповідно до Висновку експертів № 908/909/16-32 від 25.04.2016 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON], в графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року та акті прийому-передачі земельної ділянки від 01.06.2012 року, виконано не [PERSON], а іншою особою. Позивачка дійсно отримувала плату за фактичне користування земельною ділянкою, проте про існування договору оренди земельної ділянки не знала, оскільки його не підписувала, а тому досягати будь-яких істотних умов договору не могла. На праві власності їй належить земельна ділянка, якою користується відповідач, а тому за користування земельною ділянкою отримувала орендну плату. Представник позивачки просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, укладений між позивачкою та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 487,20 грн. і за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2772,00 грн.. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі і пояснила, що договір оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року між позивачкою та відповідачем укладений, хоча експертиза і визнала, що підпис не позивачки. Так, позивачці з 09.11.2006 року належить земельна ділянка площею 2,4798 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства. Позивачка посилається на ч. 3 ст. 203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Окрему увагу звертає на ч. 5 даної статті: Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вважає, що для позивача такими наслідками є щорічне отримання орендної плати від орендаря за користування його землею. А для їхнього господарства наслідком є використання землі орендодавця. За змістом статей 1, 13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Дана орендна плата йому виплачувалась щорічно в повному обсязі. Розмір, строки та умови виплати якої також зазначаються в договорі оренди. Отримання орендодавцем такої оренди підтверджується довідками та відповідними відомостями отримання орендної плати за період із 2012 по 2015 роки. Стаття 14 Земельного Кодексу України визначає, що договір оренди землі укладається в письмовій формі. Іншої форми укладення не зазначено. Ст. 5 Закону України «Про оренду землі» зазначає, що орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. На основі даних статей можна зробити висновок, що заявлений позивачкою факт про отримання нею плати за використання землі без договору оренди є безпідставним. Позивачка також не навела, які саме порушені її права та охоронювані законом інтереси у звязку з підписанням спірного договору. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року розглянув справу № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Крім того, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності з мотивів того, що із дати укладення договору оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року почав спливати термін позовної давності щодо недійсності спірного договору, тривалість якого три роки. Просить суд відмовити у задоволенні позову також з підстав пропущення строку позовної давності. Судом встановлено, що є договір оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, укладений між позивачкою - [PERSON] та ТОВ «Відродження», згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія\~ЯА № 580116 від 09 листопада 2006 року земельну ділянку площею 2,4798 га у оренду строком на пять років. Строк дії договору розпочався з дати державної реєстрації 09.11.2012 року\~ і закінчуватиметься 09.11.2017 року. Отже, на день подання позову договір діє. Восени 2015 року позивачка звернулася до відповідача з приводу виділення в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в звязку з тим, що договір оренди земельної ділянки не укладався. Проте, у відповідь на це працівниками відповідача у вересні місяці 2015 року позивачці було надано примірник договору оренди даної земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія\~ЯА № 580116 від 09 листопада 2006 року земельну ділянку площею 2,4798 га в оренду строком на пять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки. Позивачка категорично стверджує, що вказаний договір не укладала та його не підписувала. Відповідно до Висновку експертів № 908/909/16-32 від 25.04.2016 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON], в графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року та акті прийому-передачі земельної ділянки від 01.06.2012 року, виконано не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Частини 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а волевиявлення \~учасника правочину має бути вільним і \~відповідати його внутрішній волі. У Постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс 13 викладено правову позицію щодо визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, яка полягає в наступному. Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Представник відповідача стверджує, що договір укладався, оскільки позивачка своєчасно отримувала всі ці роки з 2012 по 2015 орендну плату, а господарство використовувало земельну ділянку, тому як зі сторони відповідача та і зі сторони позивачки виконувалися умови договору оренди земельної ділянки, тобто їхні дії були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором оренди земельної ділянки. Суд не бере до уваги цю обставину, як підставу відмови у задоволенні позову в звязку з тим, що даний договір підписувався не позивачкою, а тому у момент його укладення було відсутнє вільне волевиявлення позивачки щодо укладення договору, яке б відповідало її внутрішній волі, що є обовязковою умовою укладення договору оренди земельної ділянки. Отримання позивачкою орендної плати є зрозумілим, оскільки їй на праві власності належить земельна ділянка, яка використовувалася відповідачем. Проте, це не є підтвердженням того, що вона укладала договір оренди і її дії були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором оренди земельної ділянки. Крім того, посилання відповідача на Постанову Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс 13 щодо того, що сторонами договору досягнуто усіх істотних умов, а визнання договору недійсним з формальних підстав неможливо суперечить обставинам справи, оскільки згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи позивачка не підписувала даний договір оренди земельної ділянки, а тому і досягнення істотних умов договору з її сторони є неможливим. В звязку з існуванням даного договору оренди земельної ділянки позивачка позбавлена можливості вільно розпоряджатися своєю земельною ділянкою, а саме самостійно її обробляти. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Відродження» підлягають задоволенню, як такі, що підтверджуються матеріалами справи та наданими доказами, оскільки в ході судового розгляду знайшла підтвердження та обставина, що \~[PERSON] не підписувала вищезазначений договір, а значить і не укладала його. Крім того, представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте судом встановлено, що позивачка довідалася про порушене своє право восени 2015 року, отримавши тоді від працівників ТОВ «Відродження» у відповідь на її звернення про виділення їй земельної ділянки в натурі договір оренди її земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року та виявила, що у вказаному договорі стоїть не її підпис, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. До цього часу вона не могла знати про існування договору, оскільки відповідно до висновку експерта підпис у договорі їй не належить, а тому строк позовної давності починає свій перебіг з моменту, коли особа дізналася про порушене право, в даному випадку з вересня 2015 року, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущений. Указані обставини встановлені з пояснень сторін по справі, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Судові витрати понесені позивачкою по оплаті судового збору в розмірі 487,20 грн. та по оплаті судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 2772,00 грн. у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved