Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнила під час розгляду справи і разом з своїм представником [PERSON] підтримали в судовому засіданні. Просили визнати недійсним договір довічного утримання від 23.04.2010 року, укладений між її тіткою [PERSON] та відповідачем [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, так як на момент укладення вказаного договору вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки з 16.07. 2002 року перебувала на обліку в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері, як така, що спостерігається у лікарів-психіатрів. 15.10.2009 року та 25.03.2010 року вона була оглянута лікарем диспансеру, яким було встановлено діагноз: органічне ураження центральної нервової системи, на фоні атеросклерозу судин головного мозку у вигляді вираженого психоорганічного та наростаючого елементів, що доводиться посмертним епікризом. Протягом багатьох років у неї прогресувало психічне захворювання, яке потребувало специфічного лікування, але вона від нього категорично відмовлялася. В неї різко погіршилась пам'ять, вона перестала впізнавати навіть рідних людей і тому потребувала постійної сторонньої допомоги. Інтенсивне лікування дало позитивні результати і [PERSON] стала адекватно поводитись та стала спроможною себе обходити сама. За таких обставин 05.02.2010 року [PERSON] склала заповіт на її ім'я на все належне їй майно. В квітні-травні 2010 року за [PERSON] постійно доглядала її племінниця [PERSON], яка є третьою особою в справі. В цей період, скориставшись хворобливим станом [PERSON] і тимчасовою відсутністю її рідних, мешканець сусідньої квартири [ADDRESS] [PERSON], відповідач по цій справі, почав звертатися до приватних нотаріусів м. Красилова з метою посвідчення договору довічного утримання із [PERSON]. 23 квітня 2010 року приватний нотаріус Красилівського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчив такий договір. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та їх підстави. Третя особа [PERSON], підтримала позовні вимоги своєї сестри позивачки [PERSON], просила їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що в 2003 році [PERSON] продала квартиру у м. Хмельницькому і переїхала на постійне місце проживання до [ADDRESS], в якій до укладення договору довічного утримання проживала сама, самостійно нараховувала та сплачувала платежі за спожиті комунальні послуги, газ та електроенергію. На диспансерному обліку в лікаря психіатра Красилівської ЦРЛ не перебувала. За період з березня по травень 2010 року до [PERSON] приходили працівники Красилівської ЦРЛ і надавали лише медичну допомогу з лікування водянки, цирозу печінки,ССН,ХІХС, кахексії, пролежнів, обмеженого некрозу шкіри гомілки. Також відповідач пояснив, що 05.02.2010 року [PERSON] склала заповіт на ім'я позивачки, яка є її племінницею, на все належне їй майно, оскільки вона допомагала та підтримувала її. Коли в подальшому позивачка перестала надавати допомогу тітці, а він з сином та дружиною почали піклуватися про неї та допомагати в побуті, [PERSON] запропонувала йому укласти договір довічного утримання, на що,порадившись з членами своєї сім'ї, він дав згоду. Вказаний договір вони з [PERSON] уклали 23.04.2010 року. За цим договором [PERSON] передала йому у власність квартиру [ADDRESS], а він зобов'язався довічно повністю утримувати її, забезпечуючи харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, медикаментами, здійснювати прибирання і зберігати в її безкоштовному довічному користуванні кімнату у вказаній квартирі, а також в разі смерті поховати її та встановити пам'ятник. Всі свої зобов'язання він повністю виконав. Відповідач стверджує, що [PERSON] ніколи не страждала на психічні хвороби, які могли б вплинути на її волевиявлення, договір нею був складений самостійно та відповідав її волі. На [PERSON] ніхто не чинив тиск, складення спірного договору довічного утримання було її особистим волевиявленням, і не зважаючи на похилий вік, вона добре розуміла значення своїх дій та керувала ними. Позивачка і третя особа [PERSON], які були для [PERSON] племінницями, свою тітку не провідували, ніякої допомоги їй не надавали. За життя [PERSON] вони не ставили питання про визнання договору довічного утримання недійсним. Вислухавши сторони, свідків, експертів, вивчивши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON], [INFO], уродженка с.Слобідка Чернілівська Красилівського району Хмельницької області, була рідною тіткою позивачки [PERSON] і третьої особи [PERSON], що підтверджується ксерокопіями паспорта [PERSON], свідоцтвом про народження [PERSON]. 14 березня 2003 року [PERSON], яка на той час проживала в [ADDRESS], за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №997, купила в [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS], в якій зареєструвалась 01.04.2003 року, що підтверджується копією вказаного договору та штампом в копії її паспорта . 05 лютого 2010 року [PERSON] склала заповіт на користь позивачки [PERSON], яким заповіла їй все своє майно. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Тиховською В.В., зареєстрований в реєстрі за №1-49. 23 квітня 2010 року [PERSON] та відповідачем [PERSON] був складений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №981, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, медикаментами, здійснювати прибирання і зберігати в її безкоштовному довічному користуванні кімнату у вказаній квартирі, а також в разі смерті поховати її та встановити пам'ятник. [INFO] [PERSON] померла у віці 74 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 18 червня 2010 року відділом РАЦС Красилівського РУЮ Хмельницької області. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на момент складання договору довічного утримання не була у встановленому законом порядку визнана недієздатною, не перебувала на диспансерному обліку у лікаря психіатра Красилівської ЦРЛ, не проходила лікування від психічної хвороби, що підтверджується листом головного лікаря Красилівської центральної районної лікарні №251 від 15 лютого 2012 року. Згідно акту посмертної судово-психіатричної експертизи №13 від 12 грудня 2011року, складеного експертною комісією Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1, [PERSON] на момент складання договору довічного утримання 23 квітня 2010 року виявляла органічний розлад особистості судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом, внаслідок цього не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до акту №1 повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 21 січня 2013 року, складеного судово-психіатричною експертною комісією Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, [PERSON] страждала на: «Органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуальнио-мнестичним зниженням, що досягло ступеню деменції». За своїм психічним станом [PERSON] в момент укладення договору довічного утримання 23 квітня 2010 року з [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому, як слідує з тексту мотивувальних частин вищевказаних актів посмертних судово-психіатричних експертиз, експерти при проведені аналізу матеріалів справи, посилаючись на суперечливий характер показів свідків та учасників процесу, брали за основу медичну документацію, яка складалася лише з медичної картки амбулаторного хворого з Хмельницького обласного психо-неврологічного диспансеру без номеру. Експерти [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що висновки вказаних експертиз щодо психічного стану [PERSON] ґрунтувалися на записах лікарів психоневрологічного диспансеру [PERSON] і [PERSON] в картці амбулаторного хворого [PERSON], яку головний лікар зазначеного диспансеру [PERSON] вважає такою, що відповідає веденю медичної документації форми 025/0, затвердженої наказом МОЗ України від 27.12.1999 року за №302. Аналізуючи покази допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], які тривалий час знали [PERSON], спілкувалися з нею протягом багатьох років, і ніяких порушень психічного характеру за нею не помічали, вона завжди поводила себе адекватно, була послідовною у розмовах, добре пам'ятала минуле, суд вважає, що у судовому засіданні відповідачем було доведено той факт, що [PERSON] розуміла значення своїх дій та могла ними керувати. Зазначені свідки підтвердили, що [PERSON] страждала на хворобу ніг, важко пересувалася, а лежачою хворою стала незадовго перед смертю. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] 25.03.2010 року нікуди не виходила і не виїжджала за межі м. Красилова. Свідок чула весь час на протязі дня,що [PERSON] була вдома та щось робила у квартирі. При цьому суд враховує, що свідок [PERSON] є лікарем, який неодноразово відвідував [PERSON] на дому і жодного разу не констатував у неї будь яких психічних розладів або порушень. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON], які працювали нотаріусами Красилівського районного нотаріального округу, пояснили, що [PERSON] неодноразово зверталася до них за вчиненням нотаріальних дій. Вони не можуть стверджувати, що [PERSON] була психічно хворою, але через те, що вона кричала, переходила з однієї теми на іншу, скаржилася на родичів, у них виникли сумніви щодо її психічного здоров'я і вони не вчиняли нотаріальних дій за її участю. Аналізуючи покази свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON] про неадекватну поведінку [PERSON], її забудькуватість, невпізнання свідків, відмову впустити до квартири, суд враховує, що вказані свідки є родичами позивачки та третьої особи, на час складання оспорюваного договору з нею не спілкувалися,тому вважає, що пояснення даних свідків не можуть бути достатніми доказами того, що [PERSON] мала психічні вади та не могла розуміти значення своїх дій. При цьому суд враховує, що людина похилого віку, як і будь яка людина, може обізнатися, не пускати незнайомих осіб до квартири, висувати свої претензії до осіб, які погано з нею повелися. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] які працювали нотаріусами Красилівського районного нотаріального округу, пояснила,що знайомі з [PERSON] в зв'язку з вчиненням нотаріальних дій. [PERSON] 05 лютого 2010 року посвідчила заповіт [PERSON], з якою розмовляла особисто. При цьому заповідач розмовляла вільно, чітко промовляла слова і висловила свою волю з приводу складання заповіту та його змісту, вона розуміла значення своїх дій, так як чітко та послідовно відповідала на запитання, адекватно себе поводила, самостійно обговорювала умови заповіту, тому у неї не було підстав для сумніву щодо дієздатності заповідача. [PERSON] 23 квітня 2010 року посвідчив договір довічного утримання, укладений [PERSON] та відповідачем [PERSON]. При цьому [PERSON] повідомила його, про те, що [PERSON] доглядає за нею, висловила свою волю з приводу складання договору та його змісту, вона розуміла значення своїх дій, так як чітко та послідовно відповідала на запитання, адекватно себе поводила, самостійно обговорювала умови договору, тому у нього не було підстав для сумніву щодо її дієздатності. Судом на підставі повідомлення директора державного закладу»Центр медичної статистики МОЗ України» за №53/410 від 22.03.2013 року встановлено, що надана головним лікарем Хмельницького психоневрологічного диспансеру [PERSON] медична картка амбулаторного хворого [PERSON] не відповідає обліковій формі, затвердженій наказом МОЗ України від 27 грудня 1999 року №302, вона є лише фрагментом (VIII розділ «Щоденник»). Дана медична документація не відповідає зразку, затвердженому вищевказаним наказом МОЗ України. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили в судовому засіданні свої записи у вказаному фрагменті картки амбулаторного хворого [PERSON], яку надала особа, яка супроводжувала хвору. Разом з тим, вони пояснили, що не можуть стверджувати факт, що вони оглядали саме [PERSON], а не іншу особу, оскільки документів, які б підтверджували особу, яку вони оглядали і особу, яка її привела, вони не перевіряли і відомості про цих осіб до картки не вносили. Крім того, фрагмент амбулаторної картки [PERSON] не містить інформації, що вона заводилася саме Хмельницьким обласним психоневрологічним диспансером, не дає підстави вважати, що вона належить покійній [PERSON] За наведених обставин суд визнає фрагмент картки амбулаторного хворого [PERSON] неналежним доказом. Суд також визнає неналежним доказом посмертний епікриз [PERSON], який наданий суду [PERSON], оскільки згідно повідомлення Красилівської ЦРЛ №734 від 10.06.2011 року епікриз [PERSON] не видавався, а записи до нього лікарем [PERSON] внесені на свій розсуд при відсутності медичної картки померлої. Висновки вказаних посмертних судово-психіатричних експертиз за таких обставин також є безпідставним, оскільки без врахування записів у вказаному фрагменті амбулаторної картки [PERSON], факту наявності в неї психічного захворювання на момент складання договору довічного утримання 23 квітня 2010 року, що позбавляв би її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не встановлює, ґрунтується на припущеннях, тому відповідно до закону не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки достовірно не встановлює тих обставин, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином у судовому засіданні не було встановлено, що у момент підписання оскаржуваного договору [PERSON] страждала на психічну хворобу, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Діюче законодавство передбачає, що цивільна дієздатність фізичної особи може бути обмежена тільки судом ( ч.1 ст. 36 ЦК України). Дана норма передбачає, що суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦК України цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. У судовому засіданні не було надано доказів у підтвердження того, що за життя [PERSON] порушувалося питання про обмеження її цивільної дієздатності. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] мала право на укладення оскаржуваного договору довічного утримання. Посилання позивачки на те, що [PERSON] не мала повну цивільну дієздатність, тому не мала права на укладення договору довічного утримання, так як у своєму психічному стані виявляла такі психічні порушення, які істотно впливали на її можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто обмежувала її цивільну дієздатність, суд вважає безпідставним, так як обмежити цивільну дієздатність особи може тільки суд. При цьому суд також враховує, що вказаний договір [PERSON] уклала після двох з половиною місяців після написання заповіту на користь позивачки, яка останній не визнає не дійсним. Крім того, у судовому засіданні з пояснень експертів та акті вказаних посмертних судово-психіатричних експертиз встановлено, що підставою для встановлення діагнозу захворювання [PERSON] був фрагмент картки амбулаторного хворого [PERSON], а цей фрагмент картки визнано судом неналежним доказом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи викладене, суд вважає, що у судовому засіданні не було достовірно встановлено, що [PERSON] страждала на психічну хворобу. У судовому засіданні позивачкою не було надано жодного доказу у підтвердження того, що відповідач або інші особи здійснювали на [PERSON] фізичний або будь-який інший тиск при укладені нею спірного договору, або що вона через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Враховуючи викладене, суд вважає, що у судовому засіданні беззаперечно не встановлені підстави, з яких вказаний договір довічного утримання може бути визнаний недійсним, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд вважає необхідним скасувати вжиті заходи забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved