Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей посилаючись на те, що між ними 10 травня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 597. Від шлюбу мають троє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою. Спільне життя з відповідачем не склалось, тривалий час сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вважає подальше спільне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливим, у зв`язку з чим просить ухвалити рішення про розірвання їх шлюбу та визначити місце проживання дітей разом із матір`ю. 30.09.2020 року представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому просив надати сторонам строк для примирення, а у випадку неможливості такого примирення задовольнити позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та відмовити в частині визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що позивачкою не подано доказів на підтвердження її спроможності після розірвання шлюбу забезпечити належні житлові умови, в той час як відповідач працевлаштований та має стабільний високий дохід, а тому вважає, що визначення місця проживання дітей разом із батьком буде відповідати інтересам дітей. 30.09.2020 року представником відповідача подана зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дітей із батьком, в якій просить встановити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] , обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву підставами, наведеними у відзиві на первісну позовну заяву. 27.05.2021 року від представника [PERSON] - адвоката Бороденко О.А. надійшла заява про відмову від зустрічного позову. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу за відсутності позивачки та її представника та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник відповідача звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у ній. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Шлюб між сторонами було зареєстровано 10 травня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 597. Від шлюбу мають троє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що сторони не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, надання строку на примирення - недоцільне. Таким чином, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині розірвання шлюбу та необхідність їх задоволення судом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За приписами статті 161 СК України. якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають разом з позивачкою. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, позивачка вказує на те, що вихованням малолітніх дітей займається лише вона, а тому очевидно, що їх місце проживання має бути визначено з матір`ю. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній, підстав для судового захисту прав дітей шляхом визначення їх місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. З викладеного,

Outcome: approved