Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та надання дозволу на оформлення проїзних документів дитини, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала в цивільному шлюбі в період часу з 2002 року по 2006 рік. Від вказаного шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини між ними припинилися в 2006 році та після цього дочка залишилась проживати разом з нею. Дитина знаходиться на повному матеріальному забезпеченні позивачки, в той час як відповідач по справі участі у вихованні дочки не приймає. З відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини, між тим на теперішній час має місце заборгованість з їх виплати. Батько дитини не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, чим порушує її права. Позивачка має намір виїхати разом з дитиною за межі України для її оздоровлення. У зв'язку з викладеним, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька доповноліття дитини, а також надати їй дозвіл на оформлення всіх необхідних проїзних документів. Заявою від 21 березня 2018 року позивачкою уточнено позовні вимоги, відповідно до яких просить дозволити тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька до Туреччини в період часу з 09 травня 2018 року по 16 травня 2018 року. В судове засідання позивачка не з'явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого воторно, батьками дитини [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] ( яка відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 червня 2009 року змінила прізвище на «[PERSON]»). Також, відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00018879238 від 19 жовтня 2017 року, [INFO] року народилась дитина [PERSON], мати дитини- [PERSON], [INFO], батько - [PERSON], [INFO], відомості про якого внесено на підставі запису акту про встановлення батьківства №41 від 10 червня 2003 року складеного Іллічівським відділом РАГС м.Маріуполя. У зв'язку із зазначеним, прізвище дитини змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №0436 від 18 жовтня 2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25 червня 2004 року по теперішній час. Також, відповідно до наданої копії паспорту громадянина України, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Отже, судом встановлено, що дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір'ю, позивачкою по справі. Відповідно до довідки №11-1/62 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, дитині [PERSON], [INFO], потребує санаторно-курортного лікування. Згідно договору від 08 грудня 2017 року [PERSON] уклала договір з Туроператором ТОВ «Корал Тревел» на надання туристичних послуг. Так, укладено договір про відвідування Туреччини в період часу з 09 травня 2018 року по 16 травня 2018 року. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що випливає з ч.2 ст.150 СК України. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Так, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (57-95-п) (у ред.. постанови КМУ від 25 серпня 2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. За таких обставин, позовні вимоги в частині надання дозволу без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за межі України також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved