Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 17 червня 2005 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] у сторін народився син [PERSON]. Сімейні відносини не склалися і позивачка вирішила поділити сумісно нажите майно, однак відповідач відповідач від добровільного розділу майна відмовляється. На даний час позивачка з сином мешкає окремо. Відповідач не віддає особисті дитини, а також частину сумісно нажитого майна. Також позивачка на свої кошти придбавала дитячі речі, які належать дитині: · відеомагнітофон вартістю 900,00 грн.; · комп'ютер (системний блок, монітор, клавіатура, мишка) вартістю 4000,00 грн. Відповідач ухилився від повернення цих речей нашій дитині, в зв'язку з чим вони підлягають витребуванні судом. Крім того, за час спільного проживання сторонами було придбано наступне майно: · електром'ясорубка вартістю 927,00 грн.; · диван «Кристал» вартістю 3000,00 грн.; · двері металеві вартістю 3485,00 грн.; · двері міжкімнатні вартістю 2569,00 грн.; · кухня вартістю 2000,00 грн.; · кондиціонер вартістю 3000,00 грн.; · шпаклівка вартістю 122,45 грн.; · лобзик електричний вартістю 333,00 грн.; · віброшліфувальна машинка вартістю 158,00 грн.; · вінілові шпалери 5 рулонів вартістю 252,50 грн.; · емаль для радіаторів 2 банки вартістю 118,14 грн.; · клей для шпалер 4 упаковки вартістю 99,60 грн.; · краска «Снежка» 1 відро вартістю 69,13 грн.; · шпалери флезилинові 5 рулонів вартістю 487,60 грн.; · металопластикові вікна вартістю 7000,00 грн.; · автомобіль Рено-Дустер державний номер [NUMBER] вартістю 150000,00 грн. Усього на суму 173621,42 грн. Також позивачці стало відомо, що спірний автомобіль без її згоди був реалізований відповідачу [PERSON] на підставі угоди, у зв'язку з чим зазначена угода повинна бути визнана недійсною. Просить суд визнати вищезазначену угоду щодо реалізації автомобіля недійсною, витребувати у [PERSON] належне дитині майно, у вигляді відеомагнітофону та комп'ютера, поділити спільне нажите майно, виділивши їй у власність електром'ясорубку, диван «Кристал», кухню, кондиціонер, лобзик електричний, віброшліфувальну машинку усього на суму 9418,00 грн., а інше майно залишити у власності відповідача на суму 164203,42 грн. з виплатою позивачці грошової компенсації її частки в розмірі 77392,71 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не зєявився, але раніше позовні вимоги підтримував тп пояснив, що позивачка згодна на будь-який варіант поділу спільного сумісного майна подружжя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що вказаного майна у нього немає, а спірний автомобіль вже реалізований іншій особі. Придбавався автомобіль ним у 2011 році за ціною 131000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині дверей металевих та дверей міжкімнатних. У задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити, посилаючись на відсутність у позивачки доказів їх придбання саме нею під час перебування у шлюбі з відповідачем. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що спірний автомобіль був ним придбаний за згодою сторін і на даний час він знятий з обліку з метою подальшої реалізації. Судом під час судового розгляду справи по суті були оглянуті наступні докази: копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивачки; копія свідоцтва про шлюб; копія свідоцтва про народження дитини; довідка про склад сім'ї позивачки; товарні чеки та квитанції про сплату вартості майна; картки Новомосковського МРЕВ стосовно спірного автомобіля; квитанція про сплату судового збору; інші докази. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Копією свідоцтва про шлюб підтверджується факт перебування сторін у шлюбних правовідносинах з 17 червня 2005 року. Факт народження у сторін дитини [INFO] доводиться копією свідоцтва про її народження. З наданих суду копій квитанцій про оплату спірного майна вбачається, що позивачкою під час її перебування у шлюбі з відповідачем були придбані у жовтні 2013 року металеві двері, а у лютому 2014 року міжкімнатні двері. Також факт придбання відповідачем [PERSON] вищезазначеного спірного автомобіля 21 вересня 2011 року підтверджується повідомленням Новомосковського ЦНП №1209 підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 05 листопада 2014 року. Все інше майно придбавалося або [PERSON], яка не є стороною у справі, або невідомою особою, оскільки чеки та квитанції не містять вказівки на особу покупця і, оскільки відповідач заперечує факт придбання іншого спірного майна саме позивачкою, то остання повинна довести суду факт його придбання саме нею. У даному випадку суду цього не доведено, у зв'язку з чим на інше рухоме майно розповсюдити режим спільного сумісного майна подружжя не можна і поділу воно не підлягає. Отже, поділу у даному випадку підлягають металеві та міжкімнатні двері загальною вартістю 6054,00 грн., а також автомобіль Рено-Дустер вартістю, яка була визнана відповідачем у судовому засіданні, і складає 131000,00 грн. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки двері та автомобіль були придбані сторонами під час їх перебування у шлюбі, це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і кожному з них належить по ? його частки. Відповідно позивачка має право на половину вказаного майна, однак оскільки двері залишилися у володінні відповідача, а спірний автомобіль взагалі був реалізований останнім без згоди позивачки, суд вважає, що вартість ? частини такого майна повинна бути врахована та компенсована останній, оскільки іншого майна, яке можливо врахувати та виділити позивачці судом не встановлено. Позовні вимоги в частині визнання недійсною угоди з приводу реалізації спірного автомобіля, укладеної між відповідачами [PERSON] та [PERSON], є необґрунтованими, оскільки предметом даного позову є саме поділ спільного сумісного майна подружжя, а не визнання договору недійсним, тим більше, що на вищезазначений автомобіль жодна із сторін не претендує, у зв'язку з чим визнання такої угоди недійсною буде порушувати права [PERSON] на майно. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, понесені позивачкою судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial