Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, з урахуванням уточнень, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2017 року з відповідачем втрачено зв'язок, його місце проживання чи перебування їй не відомо. Вона з дітьми є внутрішньо переміщеними особами та проживають в селищі Нікольське Нікольського району Донецької області. В теперішній час виникла необхідність виїзду дітей до Російської Федерації для відпочинку і оздоровлення та до м. Донецька, який знаходиться на території непідконтрольній владі України, для відвідування родичів, однак згоду батька дітей отримати неможливо. Просила суд надати їй дозвіл на тимчасове вивезення дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію - м. Донецьк в період з 02.06.2019 року по 20.08.2019 року без згоди та супроводу батька. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 12.07.2018 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. 28.08.2018 року стороною позивачки надано суду уточнюючу позовну заяву з підтвердженням надіслання її копії відповідачу. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 18.09.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з'явилися, надали суду письмові заяви, в яких позов підтримали, наполягали на його задоволенні та просили справу розглянути у їх відсутність. Відповідач у судове засідання неодноразово не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, місце і час розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву на позовну заяву не надав. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників процесу достатніми, суд розглянув справу на підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.07.2002 року, та є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], актовий запис №27 від 17.01.2003 року, вчинений відділом РАГС Петровського РУЮ м. Донецька, та [PERSON], [INFO], актовий запис №476 від 20.09.2006 року, вчинений відділом РАЦС Петровського РУЮ м. Донецька. Позивачка [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та її фактичне місце проживання/перебування зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Стаття 141 СК України передбачає, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України», постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМ України №57 від 27.01.1995 р., передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (п.3). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері) (п.4). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У зв'язку з відсутністю згоди батька дітей на виїзд їх за межі України та, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України до Російської Федерації для оздоровлення та відпочинку, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на такий виїзд дітей у супроводі матері [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], задовольнивши позов в цій частині. Щодо вимог позивачки про надання дозволу на вивезення неповнолітніх дітей на неконтрольовану територію України, через лінію зіткнення у межах Донецької області до м. Донецька суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-XII, яка є частиною національного законодавства України, - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Тобто наведене законодавство ставить на перший план пріоритет інтересів дитини в здійсненні усіх дій щодо неї. Суд вважає, що позивачкою при порушенні питання надання їй дозволу на вивезення її дітей на непідконтрольну територію України, через лінію зіткнення у межах Донецької області до м. Донецька, не враховано наявну небезпеку такого виїзду для дітей, яка обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та якою неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров'я дітей. Суд також зауважує, що через не контрольованість території, на яку просить дозволу виїхати позивачка, не існує механізму забезпечення державою Україна прав дітей на цій території та повернення дітей з цієї території. За наведених підстав у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України враховуючи, що позов задоволено, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею при зверненні до суду судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial