Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представниця уточнили позовні і просять суд визнати за нею (позивачкою) право власності в порядку спадкування на 5/8 частин спадкового майна, що залишилось після смерті померлого 18.10.2015 року [PERSON], який проживав за адресою: [INFO]. Представниця відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, зважуючи на проживання на окупованій території Автономної Республіки Крим, повідомлення про час і місце судового розгляду не отримав. Судом встановлено, що 18.10.2015 року помер брат позивачки [PERSON], який проживав до дня смерті за адресою: вул. Леніна, 104 с. Круті Горби Таращанськооо району Київської області. Після своєї смерті спадкодавець заповіту не залишив, а спадкоємців першої черги не мав. З матеріалів спадкової справи, документів досліджених в судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України є його сестри, позивачка - на 5/8 часток спадкового майна (з урахуванням 1/8 частки племінника спадкодавця [PERSON] та 2/8 часток його брата, третьої особи по справі, [PERSON], які відмовились від належних їм часток на користь позивачки) та [PERSON] (з урахуванням її та часток спадкового майна від яних відмовились племінники спадкодавця [PERSON], [PERSON], [PERSON]). При цьому, брат спадкодавця [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, що на даний час проживає в Автономній Республіці Крим, відмовився від належної йому частки у спадщині на користь позивачки заявою від 25.03.2016 року, завіреною нотаріусом Червоногвардійського районного нотаріального округу Республіки Крим (так зазначено в заяві). Дану відмову позивачка передала в.о.державного нотаріуса Таращанської районної нотаріальної контори Київської області [PERSON], яка не взяла її до уваги та відмовилась збільшувати її частку у спадковому майні, виходячи з того, що вказана вище заява посвідчена нотаріусом Червоногвардійського районного нотаріального округу Республіки Крим, призначеним окупаційною владою, всупереч законодавству України, а тому не може бути визнана легітимною. Вказані обставини встановлено з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Беручи до уваги вищевикладене, вирішуючи даний спір між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Ст. 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ст.1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Приймаючи як доказ заяву від 25.03.2016 року, завірену нотаріусом Червоногвардійського районного нотаріального округу Республіки Крим (так зазначено в заяві) про відмову від своєї частки в спадщині [PERSON] на користь позивачки, суд виходить з наступного. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія. Конституції та законів України. Ст. 3 даного Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначено, крім іншого, сухопутну територію Автономної Республіки Крим. Україна, відповідно до ст. 5 цього Закону, вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно ч.ч.2, 3 ст. 9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Поряд з цим, щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини при оцінці як доказу вказану вище заяву третьої особи, яка не заявляє вимог на стороні відповідача [PERSON] про відмову від своєї частки в спадщині на користь позивачки. Відповідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Беручи до уваги вищевикладене, суд, будучи у відповідності до ст. 11 ЦПК України при розгляді справи обмеженим заявленими сторонами вимогами і наданими ними доказами, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved