Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила: встановити факт того, що вона з померлим [PERSON] проживали як жінка та чоловік однією сім'єю за адресою: [ADDRESS], з 22.11.1986 року по день смерті [PERSON], який помер [INFO] року; встановити факт того, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.01.2014 року, видане державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] року помер [PERSON], з яким вона проживала з 1986 року однією сім'єю, вела спільне господарство, але вони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. За зазначеною адресою вона постійно проживала разом з померлим, як чоловік та дружина. Згідно довідки, наданої головою квартального комітету [PERSON] № 22 від 14 серпня 2013 року, вона дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.11.1986 року й по теперішній час. Крім того, з записів в домовій книзі видно, що вони з померлим чоловіком були зареєстровані обидва, в той самий час, що зазначено на відбитку штампів. Факт спільного проживання, спільний побут, особисті взаємні права та обов'язки між нею та [PERSON] також підтверджуються тим, що особисті рахунки були оформлені на них двох, витрати щодо майна несли удвох. Після смерті [PERSON] на імя відповідача було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який належить їй та її померлому чоловіку на підставі свідоцтва № 141 про право особистої власності на житловий будинок від 17.09.1991 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету № 216 від 13.09.1991 року про індивідуальне житлове будівництво. Відповідач є рідним братом померлого та спадкоємцем другої черги за законом. Вона, як дружина померлого, є спадкоємцем першої черги, у зв'язку з чим відповідач не має права на спадщину за законом. З її боку була матеріальна участь у витратах на придбання будинку, відсутність між нею та померлим будь-якої письмової угоди з приводу розподілу майна чи коштів, тобто майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. На її ім'я та її померлого чоловіка було видано технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], індивідуального житлового фонду, інвентарний номер 1215, реєстровий номер 892, технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], індивідуального житлового фонду, інвентарний номер 1418, реєстровий номер 892, а також затверджене головним архітектором м. Херсона від 31.07.1991 року план на зазначене домоволодіння. Тобто вона є спадкоємцем 1/2 свого померлого чоловіка. Враховуючи вищевикладене, вважала, що слід визначити не дійсним свідоцтвом про право на спадщину від 11 січня 2014 року, видане на ім'я відповідача, в частині 1/2 спадкового майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, оскільки вона набула право на неї в силу ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, як спадкоємець, що прийняв спадщину, якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а видачею свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно було порушено її права, як спадкоємця першої черги. Крім цього, оскільки право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], за нею не визнається відповідачем, слід визнати право власності на вищезазначене спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив, просив суд: встановити факт того, що [PERSON] з померлим [PERSON] проживали як жінка та чоловік однією сім'єю за адресою: [ADDRESS], не менш як п'ять років на день смерті [PERSON], який помер [INFO] року; встановити факт того, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.01.2014 року, видане державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON] Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Пояснили, що правовідносини сторін виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Сімейним кодексом України, які набрали чинності 01 січня 2004 року. На час виникнення правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який не містив такого поняття як «проживання жінки та чоловіка однією сім'єю», а тому позивачка не є спадкоємцем померлого [PERSON] Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача та свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що правовідносини сторін виникли у зв'язку із смертю [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 08.08.2001 року. Відповідно до рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08.08.2013 року по справі за позовом [PERSON] до Херсонської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно, третя особа: [PERSON], судом було встановлено, що [PERSON] є братом померлого [PERSON] Як брат померлого, відповідно до ст. 530 ЦК УРСР, він є спадкоємцем другої черги, а спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] не було. Після смерті брата [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки продовжував працювати на обладнанні, яке знаходилося на території спадкового житлового будинку, доглядав за будинком. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, до правовідносин сторін має застосовуватися Цивільний кодекс Української РСР, оскільки вони виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України та спадщина, з приводу якої виник спір, відкрилася та була прийнята відповідачем також до набрання чинності Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР спадкоємцями другої черги є брати та сестри померлого. Таким чином, відповідач є спадкоємцем другої черги після смерті [PERSON] та прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Позивачка ж, відповідно до положень діючого на момент виникнення правовідносин законодавства, до кола спадкоємців [PERSON] не входила та не мала права на спадкування майна, що належало йому на час відкриття спадщини. У зв'язку із зазначеним, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про встановлення факту того, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.01.2014 року на ім'я [PERSON], не можуть бути задоволенні. Що стосується вимог позивачки про встановлення факту її проживання з [PERSON] як жінки та чоловіка, то такого поняття як «проживання жінки та чоловіка однією сім'єю» у Кодексі про шлюб та сім'ю, який діяв на час виникнення правовідносин, не було, а визнавався лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 6), у зв'язку із чим такі вимоги не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed