Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про стягнення індексації завданої майнової шкоди, посилаючись на те, що 19 червня 2014 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя було ухвалено рішення про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивачки матеріальної шкоди в сумі 20176 грн. та моральної шкоди в сумі 1500 грн., завданої внаслідок залиття квартири. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року вказане рішення було залишено без змін. Таке ж судове рішення прийняв Вищий Спеціалізований Суд України. Однак відповідачками сума боргу за рішенням суду була погашена лише 12 травня 2015 року, хоча залиття квартири мало місце 11 вересня 2013 року. При цьому оцінка вартості завданої матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири позивачки була проведена 23 вересня 2013 року. На підставі переліченого вказувала, що грошові кошти за цей час втратили свою цінність. Зазначала також, що до теперішнього часу у її квартирі не було проведено ремонтні роботи з відновлення після залиття квартири. На підставі того, що з моменту завдання їй матеріальної шкоди збільшились ціни на майно та вартість відновлюваних робіт, то вважала, що відповідачі повинні їй сплатити суму інфляції за час, що минув з моменту проведення оцінки вартості завданої їй шкоди від 23 вересня 2013 року до моменту сплати їй 12 травня 2015 року заборгованості в сумі 20176 грн. за рішенням суду. Таким чином просила суд стягнути з відповідачів солідарно на свою користь інфляційні суми з урахуванням індексів споживчих цін по утриманню та ремонту житла, які дорівнюють за період з 24 вересня 2013 року по 30 квітня 2015 року загалом 12529,30 грн. Також просила суд стягнути з відповідачів солідарно судові витрати, понесені нею. Згідно уточнених позовних вимог [PERSON] просила суд задовольнити заявлений нею розмір позовних вимог у первинній редакції, посилаючись при цьому на те, що розмір завданих їй відповідачами збитків внаслідок залиття її квартири повинен бути визначений на момент виконання робіт по відновленню квартири, яке вона може провести лише після виплати їй заборгованості відповідачами у повному обсязі, бо затримка у отриманні нею суми збитків за рішенням суду було не з її вини. Також зазначала, що стягнення заявлених нею сум буде таким чином саме додатковою грошовою компенсацією відповідачами завданої їй майнової шкоди залиттям квартири. Згідно до зменшених в останній редакції позовних вимог [PERSON] позивачка просила суд на підставі проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи стягнути з відповідачів додаткову компенсацію завданої їй майнової шкоди, як різницю між сплаченою їй відповідачами сумою збитків внаслідок залиття [ADDRESS] за рішенням суду від 19 червня 2014 року та сумою таких збитків, встановленою судовим експертом [PERSON] В судовому засіданні позивачка, [PERSON], повністю підтримуючи заявлені нею уточнені позовні вимоги, вказувала, що відповідачі, незважаючи на завдання їй майнової шкоди внаслідок залиття квартири ще у вересні 2013 року сплатили суму боргу за рішенням суду їй лише у травні 2015 року. Оскільки за цей час сума збитків внаслідок залиття її квартири збільшилась, то вважає, що у неї є обґрунтоване право вимагати від відповідачів додаткової суми компенсації внаслідок залиття квартири, оскільки до сих пір з цих підстав вона не зробила ремонт у належній їй квартирі, бо ціни на матеріали та ремонтні роботи з 2013 року значно зросли. Вважаючи, що вона має право на відшкодування завданої шкоди в розмірі на момент проведення відновлюваних робіт, які вона не мала змоги досі провести за недостатністю коштів на це, які були присуджені на її користь за рішенням суду від 19 червня 2014 року, то просила стягнути різницю суми відшкодування витрат за висновком експерта від 23 вересня 2013 року, на підставі якого було стягнуто грошові кошти на її користь з відповідачів, з суми вартості збитків внаслідок залиття квартири на висновком судового експерта [PERSON], тобто в сумі 5058 грн. Зважаючи, що саме внаслідок несвоєчасного відшкодування відповідачами завданої шкоди вона була позбавлена можливості в травні 2015 року провести відновлюваний ремонт, то просила суд задовольнити позов повністю. У судовому засіданні представник відповідачки, [PERSON], який діє на підставі договору, [PERSON], не визнаючи уточнені позовні вимоги [PERSON], зазначав, що позивачкою було обрано не вірний спосіб захисту її цивільний прав, оскільки вона не має права на відшкодування збитків на підставі ст. 1192 ЦК України вже після ухвалення рішення по суті спору, оскільки до вказаних правовідносин позивачка повинна була застосувати положення ст. 625 ЦК України. Таким чином вказував, що посилання позивачки на постанову Пленуму Верховного Суду від 1992 року, є недоречним. Також додав, що позивачка не навела доказів того, що вона не мала змоги провести ремонт у квартирі в травні 2015 року, або що їй не вистачило коштів на проведення такого ремонту, що були сплачені їй відповідачками. Таким чином позивачка мала змогу провести ремонт у своїй квартирі після сплати їй грошей відповідачами, чого однак не зробила. Також остання не довела, чому вона просить стягнути суму збитків з відповідачів станом на липень 2015 року за висновком експерта, а не на травень 2015 року. Оскільки позивачка обрала невірний спосіб захисту, то просив суд повністю відмовити у задоволенні позову. Відповідачки [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, а також про уточнення обґрунтування позовних вимог [PERSON], до судового засідання не зявились, надавши суду заяви з проханням вирішити спір у їх відсутність, заперечуючи при цьому проти задоволення заявлених до них вимог в повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, які зявились, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. За ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так за п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової шкоди іншій особі. За ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, крім іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На підставі ст. 1192 ЦК з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На підставі п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що в разі, якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Аналогічна позиція була висловлена Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках» із посиланням на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, де було зазначено, що в разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилось вже після збільшення цін і тарифів. При цьому на підставі аналізу Верховного Суду України від 1 липня 2014 року «З практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» вбачається, що ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Також зазначено, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Наголошено, що таким чином суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Аналогічним чином висловлена правова позиція з цього питання Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13. Суд за матеріалами справи встановив, що за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 червня 2014 року за позовом [PERSON] позовні вимоги останньої були задоволенні шляхом солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], серед іншого, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20176 грн., завданої внаслідок залиття квартири позивачки, яке сталось 11 вересня 2013 року, яке набуло чинності 18 листопада 2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області про залишення рішення суду першої інстанції без змін. При цьому рішення судів першої та апеляційної інстанції також підтримав Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а. с. 15-17, 18-21, 22-23). Сума завданих залиттям квартири [PERSON] збитків була визначена висновком експерта на підставі проведеного 23 вересня 2013 року дослідження [ADDRESS] (а. с. 24). Згідно акту ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 30 квітня 2015 року було встановлено, що до теперішнього часу жодні ремонтні роботи після залиття 11 вересня 2013 року квартири [ADDRESS] у вказаній квартирі не відбувались, а наслідки залиття не усунені (а. с. 11). При цьому згідно інформації державної виконавчої служби вбачається, що 12 травня 2015 року сума майнової шкоди в розмірі 20176 грн. в повному обсязі була сплачена відповідачами [PERSON] на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 червня 2014 року (а. с. 13, 14, 95-98). За висновком від 14 липня 2015 року судової будівельно-технічної експертизи, проведеної по справі, судовим експертом [PERSON] на підставі проведеного 8 липня 2015 року огляду [ADDRESS] було встановлено, що ремонтно-відновлювальні роботи по усуненню наслідків залиття 11 вересня 2013 року в [ADDRESS] не здійснювались. Також експертом визначено, що вартість ремонтно-відновлюваних робіт та матеріалів, необхідних для проведення ремонту з метою усунення пошкоджень в [ADDRESS] складає 25234 грн. (а. с. 71). Факт здороження вартості ремонтно-відновлюваних робіт та матеріалів для відновлення квартири [ADDRESS] внаслідок її залиття 11 вересня 2013 року підтверджується також висновком судового експерта [PERSON], який, оглянувши зазначену квартиру 24 вересня 2014 року, встановив, що вартість ремонтно-відновлюваних робіт та матеріалів, необхідних для відновлення квартири [PERSON] після залиття від 11 вересня 2013 року тоді складала 22984 грн. (а. с. 49-53). На підтвердження цих доводів позивачки також свідчить данні з Державної служби статистики України про зростання індексу споживчих цін з утримання та ремонту житла (а. с. 10). На підставі встановлених обставин справи та наведених норм права з урахуванням правової позиції Вищого Спеціалізованого Суду України, а також Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що у відповідачів по справі виник обов'язок перед [PERSON] внаслідок завдання позивачці майнової шкоди залиттям квартири останньої 11 вересня 2013 року. При цьому у відповідачів виникла солідарна відповідальність по відшкодуванню [PERSON] збитків, які полягають також у витратах позивачки, які вона мусить зробити для відновлення [ADDRESS], тобто реальні збитки, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або на момент розгляду справи, або на момент виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої квартири. Таким чином суд зауважує, що оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на час виконання рішення суду від 19 червня 2015 року про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття [ADDRESS], тобто на час відновлення пошкодженої квартири позивачки за одержані нею за вказаним рішенням суду кошти, фактично зросли ціни на матеріали та роботи по такому відновленню, на які безпосередньо й було присуджено судом відшкодування, то [PERSON] на підставі переліченого має право вимагати від відповідачів додаткову компенсацію завданої майнової шкоди залиттям її квартири, бо вини позивачки, як судом було встановлено, не було в тому, що фактичне виконання рішення суду від 19 червня 2014 року було проведено вже після зростання цін і тарифів. Згідно із наведеним [PERSON] має законне право вимагати з [PERSON], [PERSON], [PERSON] додаткове відшкодування їй вартості ремонтно-відновлюваних робіт та матеріалів, необхідних для проведення ремонту з метою усунення пошкоджень в [ADDRESS], спричинених залиттям квартири, що відповідно дорівнює (25234 - 20176 = 5058) 5058 грн., які підлягають стягненню на користь позивачки з відповідачів. При цьому суд на підставі викладеного вмотивування відхиляє доводи представника [PERSON], [PERSON], про те, що [PERSON] обрала невірний спосіб захисту своїх прав на підставі ст. 1192 ЦК України. Суд також приймає до уваги той факт, що [PERSON], отримавши в травні 2015 року суму збитків від відповідачів за рішенням суду від 19 червня 2014 року, одразу скористалась своїм правом на предявлення вимоги до [PERSON], [PERSON], [PERSON] на додаткове відшкодування їй вартості відновлюваних робіт у [ADDRESS], з огляду на що доводи [PERSON] про те, що позивачка мала змогу зробити ремонт у належній їй квартирі в травні 2015 року, також судом не приймаються. При цьому суд враховує, що відповідачі, отримавши 10 червня 2015 року правомірну вимогу [PERSON] про сплату їй додаткової компенсації завданої майнової шкоди, не здійснили жодних дій по проведенню такого відшкодування, тому суд вважає доречними вимоги позивачки про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] сум додаткового відшкодування станом на липень 2015 року, тобто на час визначення експертом вартості ремонтно-відновлюваних робіт та матеріалів для усунення пошкоджень в [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках на користь [PERSON] підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати останньої по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. (а. с .1). Також на користь [PERSON] з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню витрати останньої з оплати судової будівельно-технічної експертизи в сумі 700 грн., що вбачається з чеку експерта [PERSON] від 25 червня 2015 року (а. с. 79). При цьому в матеріалах справи маються докази сплати позивачкою послуг ЖКП «Азовжитлокомплекс» в сумі 75,18 за складання акту, які, натомість, згідно з нормами ЦПК України до судових витрат не відносяться, тому стягнення з відповідачів на користь [PERSON] не підлягають (а. с. 2).

Outcome: approved