Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частину земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 04.11.2005 року по 24.09.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Виступаючи свідком у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним державного акту на право власності на землю в 2013 році вона дізналася, що під час шлюбу [PERSON] у липні 2006 року приватизував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,1645 га., яка знаходиться в [ADDRESS].Тому вважає, що дана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки все що стосується приватизованих земель, квартир і будинків до 13.06.2012 року, тобто до набрання чинності Закону України « Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, підлягало поділу між подружжям. Також вважає, що строк позовної давності пропустила з поважних причин, оскільки про порушення своїх прав дізналася тільки в 2013 році. Вартість даної земельної ділянки становить 185600 грн., а вартість її половини - 92800грн. Добровільно з відповідачем вирішити питання щодо розподілу вищезазначеного майна не можливо, тому вона просить поновити строки позовної давності для подачі позову та визнати за нею право власності на ? частину вищевказаної земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові. Відповідач та його представники просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що в 2006 році, коли [PERSON] приватизував спірну земельну ділянку сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і позивачка знала про її приватизацію. Також її обізнаність щодо приватизації спірної земельної ділянки підтверджується рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15.01.2010 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку та земельної ділянки. Крім того виходячи з роз'яснень викладених в Пленумі Верховного суду України « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» спірна земельна ділянка є особистою власністю [PERSON] і поділу не підлягає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що позивачка по справі знала про те, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача до укладення шлюбу та у його володінні під час спільного проживання, оскільки вона разом з відповідачем обробляла земельну ділянку. Крім того земельні ділянки [PERSON] та матері позивачки [PERSON] є суміжними земельними ділянками. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, його представників, свідків, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області з 04.11.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8), і який був розірваний рішенням Бобровицького районного суду від 24.09.2007 року (а.с.6). Рішенням ІІІ сесії V скликання Бобровицької міської ради від 20 червня 2006 року [PERSON] безоплатно була передана земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1645 га., яка знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії НГ № 393111 від 19.07.2006 року. (а.с.24) та технічним звітом про складання Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.26-38). Звертаючись до суду з вимогами про поновлення строку позовної давності позивачка посилається на те, що про порушення своїх прав вона дізналась тільки в 2013 році під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсним державного акту на право власності на землю, однак всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не надала суду відповідних доказів. Рішення Бобровицького районного суду від 04.07.2013 року, на яке посилається представник позивачки в судовому засіданні, не містить будь-яких відомостей про дату приватизації спірної земельної ділянки.( а.с. 10-12) Також представник в своїх поясненнях зазначила, що позивачка дізналась про приватизацію земельної ділянки відповідачем в 2006 року після судового засідання вищезазначеної цивільної справи зі слів його представника [PERSON], який в свою чергу в даному судовому засіданні заперечував відносно її пояснень. Тому суд не вбачає зазначені обставини, як поважні причини для поновлення строку позовної давності про поділ земельної ділянки. Сторони в судовому засіданні не заперечували відносно того, що спірна земельна ділянка була приватизована в 2006 року, а тому суд, розглядаючи даний спір вважає за необхідне застосовувати норми Сімейного кодексу в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 61 СК України ( станом на липень 2006 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання, тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 08.02.2011 року набрав чинності Закон України « Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», яким ст.61 СК України доповнено ч.5, згідно якої квартири, приватизовані одним з подружжя під час шлюбу, та земельні ділянки, надані безоплатно у власність одному з подружжя, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак дана норма діяла до 17.05.2012 року, тобто до прийняття Закону України « Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким виключена ч.5 з ст. 61 СК України, а тому приватизоване майно знову стало особистою приватною власністю. Отже, спільною сумісною власністю подружжя є майно приватизоване з 08.02.2011 року по 17.05.2012 року і підлягає поділу, а майно приватизоване в інший час є особистою власністю дружини, або чоловіка і поділу не підлягає. В п. 18-2 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ від 19.03.2010 року № 2, « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що приватизована відповідачем в липні 2006 року земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,1645 га., яка розташована в [ADDRESS], не є спільною сумісною власністю подружжя, а отже поділу не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed