Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач. Зараз з відповідачем сімейні стосунки припинені, діти знаходяться на її утриманні. Відповідач має самостійний дохід, тому просить суд з нього стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позивачка до судового засідання не зявилась надавши заяву з проханням провести розгляд справи без її присутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідач до судового засідання не зявився, від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч.2 ст.197 Цивільно-процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 05 жовтня 2013 року Виконкомом Талаківської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області, актовий запис №11. Згідно свідоцтва про народження, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 220 від 20 березня 2014 року, [PERSON] народилась 05 березня 2014 року, батьками якої у свідоцтві зазначені сторони по справі. Згідно свідоцтва про народження, виданого 24 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 1948, [PERSON] народився 12 лютого 2016 року, батьками якого у свідоцтві зазначені сторони по справі. Згідно довідки ПП «Альянс-ГІС» від 24 квітня 2017 року за адресою: [ADDRESS], мешкають: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом СК України) батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обовязок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. При цьому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. При ухиленні від цього обовязку, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів. Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Таким чином судом встановлено,що відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, має працездатний вік та не має непрацездатних членів сімї чи родичів, яких він зобовязаний утримувати, тому з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: approved