Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом (а.с.1), який згодом уточнила (а.с.8), та просить постановити рішення, яким стягнути на її користь аліменти у розмірі 400.00 гривен щомісячно на її утримання з доньки [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що вона є пенсіонеркою, отримує пенсію в розмірі 1100 гривен, та знаходиться в край важкому матеріальному становищі. За свого життя її чоловік [PERSON] оформив кредитний договір, а грошові кошти передав доньці [PERSON]. [INFO] року чоловік помер, та заборгованість по кредитному договору перевели на нею, позивачку, яку вона змушена виплачувати. Відповідачка знаючи про дані обставини жодним чином їй не допомагає, не цікавиться її важким матеріальним положенням, не відвідує, ігнорує усі її телефонні дзвінки, хоча має постійне місце роботи, отримує регулярно заробітну платну, та має можливість надавати їй, матері допомогу, хоча б в частині погашення кредиту, який був батьком взятий саме для неї. Дві інші доньки: [PERSON] та [PERSON], проживають окремо, кожна має свою сім'ю, і незважаючи на свої матеріальні положення, все ж таки допомагають в міру своїх можливостей. Дані обставини змусили її, позивачку звернутися до суду з таким позовом. Позивачка будучи присутньою в судових засіданнях: 15.02.2016 року, 03.03.2016 року - позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі та надала пояснення з підстав зазначених в позові. Стверджувала, що претензії вона має лише до доньки [PERSON], і саме з неї просить стягнути аліменти, до інших дітей вона претензій не має, оскільки вони знаходяться також в скрутному матеріальному становищі. В судове засідання 14.03.2016 року не прибула, причини неявки не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи до суду не надала. Відповідачка [PERSON] (на даний час [PERSON]) позовні вимоги не визнала. Не заперечуючи факту, що позивачка дійсно є її матір'ю, заперечувала щодо стягнення з неї будь-яких аліментів. Заперечувала доводи позивачки, що батько оформив кредитний договір і передав їй кошти, з цього приводу їй взагалі нічого не відомо. Пояснила, що вона нещодавно зареєструвала шлюбу з [PERSON], та проживає разом з чоловіком в його будинку за адресою: [ADDRESS]. Свого майна вона не має, та за адресою: [ADDRESS] де проживає її мати (позивачка) вона навіть не зареєстрована. Є військовослужбовцем, проходить службу у Відділі Прикордонної Служби «Болград». Отримує заробітну плату. Однак вважає, що якщо її мати, позивачка [PERSON] і потребує якоїсь допомоги, то аліменти мають бути стягнути в рівних частках з усіх дітей, а вимоги про стягнення аліментів лише з неї - вважала необґрунтованими та безпідставними. В судове засідання 14.03.2016 року - не прибула, причини неявки суду не повідомила, будь-яких письмових доказів на спростування доводів позивачки до суду не надала. Розглянувши подані документи та матеріали, заяви позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з утриманням батьків. Обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України. Таке піклування може полягати в особистому догляді за батьками, допомозі в побуті, захисті прав й інтересів, матеріальній підтримці тощо. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в нормах Сімейного кодексу України, зокрема у главі 17 «Обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та його виконання» (статті 202 - 206). Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім'ї. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України, є утвердження почуття обов'язку перед батьками. Так, частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними визнаються особи, які досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп (стаття 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»). Судом достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON], [INFO] є донькою позивачки [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.3). 07 листопада 2015 року відповідачка [PERSON] зареєструвала шлюб з гр. [PERSON], та взяла прізвище «[PERSON]», яким іменується на даний час (а.с.25). Позивачка, в силу вимог статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною особою, оскільки досягла пенсійного віку (а.с.2, 9). Перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області та отримує щомісячно пенсію у розмірі 1174.00 гривен (а.с.10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2015 року, виданого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., позивачка [PERSON] є спадкоємицею за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON], [INFO], померлого [INFO] року (а.с.35, 36). Суд не приймає до уваги твердження позивачки, що вона погашає заборгованість за кредитними договорами, один з яких укладав її покійний чоловік [PERSON] в інтересах саме їх доньки, відповідачки [PERSON], оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачкою не надано. Позивачка надала: - довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» про наявність заборгованості у гр. [PERSON] станом на 17.02.2016 року по кредитному договору №5211537408652712 в розмірі 1 248.06 гривен; - роздруківку руху коштів по рахунку відкритому на ім'я позивачки [PERSON] по кредитній картці № [NUMBER] за період з 01.05.2014 року по 01.03.2016 року, з якої вбачається, що позивачка постійно користується цією банківською карткою. Однак, дані документи жодним чином не підтверджують доводів позивачки, що кредитні кошти були передані її доньці [PERSON] Безпідставними є твердження позивачки, що вона важко хворіє, потребує лікування та дієтично харчування, оскільки жодних доказів позивачкою не надано, окрім єдиної квитанції від 17.02.2016 року на придбання ліків на суму 54.50 гривен (а.с.28). На що позивачка пояснила, що ці ліки вони купували без призначення їх лікарем. Позивачкою надано декілька квитанцій про сплату витрат за електроенергію, та природний газ (а.с.32-34), які є помірними, і ніяким чином не перевищують розмір пенсії, що отримує позивачка. Зі слів самої позивачки, з заявою про отримання субсидії на сплату комунальних послуг вона не зверталася. Будь-яких інших доказів в підтвердження обставин щодо матеріального стану та стану здоров'я як відносно позивачки, так і відносно відповідачки суду не надано, окрім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи. У відповідності до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). З огляду на вищевказане, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, в судових засіданнях 15.02.2016 року, 03.03.2016 року роз'яснювалося сторонам положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України, пропонувалося як позивачу, так і відповідачу надати допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, у в зв'язку з чим сторонами заявлялися клопотання про необхідність оголошення перерви для надання доказів по справі. Судом вказані клопотання задовольнялися та оголошувалася двічі перерва. Але, в судове засідання, призначене на 03.03.2016 року - сторони доказів не надали, окрім тих, що були досліджені, а в судове засідання 14.03.2016 року - взагалі не з'явилися, причини неявки не повідомили. Таким чином, позивачка на протязі всього розгляду справи в суді, обравши процесуальну позицію, викладену в позовних вимогах, не надала суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх доводів, щодо важкого матеріального стану, та потреби в отриманні аліментів саме лише з однієї доньки [PERSON] Також позивачкою не надано жодних доказів, що інші діти [PERSON] та [PERSON] надають їй позивачці, як матері матеріальну, фінансову, іншу допомогу, і можуть бути звільнені від обов'язку щодо надання допомоги непрацездатній матері. Суд вважає, що позивачка в даному випадку самостійно розпорядилася своїми правами щодо доведення суду тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність доказів для задоволення позовних вимог. У відповідності зі ст.ст.79, 88 ЦПК України, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду, і її позовні вимоги не задоволені, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed