Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Посилається на те, що з 18.09.2010 р. по 26.01.215 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, у якому в них [INFO] народився син [PERSON]. 26.01.2015 р. шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу вони стали проживати окремо. Син живе разом з нею, оскільки відповідач [PERSON] має іншу сім'ю. Згідно рішення Тячівського районного суду від 5.02.2014 р. з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання сина, але відповідач сплачує їх не регулярно, допускаючи заборгованість до шести місяців. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з нею. Вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні та вихованні їхнього сина, однак її звернення залишено відповідачем без задоволення. Тячівським районним судом при ухваленні рішення шлюбу місце проживання сина не визначалося, так як на той час спору про його виховання між ними не виникло. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] за кордоном, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного, та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Організувати відпочинок сину вона планує на канікулах, між навчальними процесами, щоб це не шкодило навчанню сина, але відповідач у цьому їй всіляко перешкоджає. Маючи намір організувати та вивести сина на відпочинок за кордон вона неодноразово зверталася до відповідача в усній формі про надання дозволу на виїзд та надання дозволу на виїзд сина за кордон, але у відповідь, почула що отримаю дозвіл тільки за умови якщо відмовлюсь від призначення аліментів. 28.08.2018 вона звернулася через поштовий зв'язок до відповідача з листом надати дозвіл на виїзд сина за кордон та надати їй до 05.09.2018 р. Вважає, що в інтересах сина буде за доцільно проживати разом з нею, а не з батьком - відповідачем. Відповідач [PERSON] у підготовчому засіданні позов визнав. Представник органу опіки та піклування в особі Тячівської РДА позовні вимоги підтримала. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що в шлюбі між сторонами [INFO] народився син [PERSON]. 26.01.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Тячівським районним судом 25.02.2014 р. було ухвалено рішення, за яким з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], щомісячно, в розмірі ј частин з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Довідкою Грушівської сільської ради № 2608 від 27.11.2018 р. стверджено, що малолітній [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований та проживає разом з [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. З характеристик Грушівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 295 від 19.11.2018 р. та Грушівської сільської ради № 2580 від 16.11.2018 р. вбачається, що [PERSON] у школу приходить вчасно, не запізнюється. Хлопчик завжди охайно вдягнений, чистенький, всім приладдям забезпечений. Вдома дістає правильне виховання від мами [PERSON] Батько [PERSON] не приймає участі у вихованні сина. [PERSON] разом з сином проживає у будинку батьків. Самостійно виховує малолітнього сина. Виїжджає на сезонні роботи. За місце проживання характеризується позитивно. За характером спокійна, врівноважена. Користується авторитетом серед мешканців села. З сусідами та односельчанами підтримує хороші відносини. Жодних скарг та заяв у виконкомі Грушівської сільської ради не поступало. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 29 ч. 1 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ст. 3 ч. 1, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 ч. ч. 2 і 3 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, можливість створення матір'ю дітей належних умов для їх виховання, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини та її матері, думку органу опіки та піклування, а також визнання позову відповідачем, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Згідно ст. 200 ч. 3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин,

Outcome: approved