Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те , що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Однак, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд згідно із ст. 319 ЦК України, у неї відсутня можливість, оскільки в належному їй будинку зареєстровані відповідачі. Права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, тобто з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Таким чином відповідачі з 21 травня 2013 року, тобто набуття позивачкою права власності на нерухоме майно, втратили право користування належним їй житловим будинком. Однак в добровільному порядку відповідачі не бажають написати заяви про зняття з реєстрації місця проживання. До цього часу вони заяви про зняття з реєстрації не написали, продовжують проживати в її будинку без належних підстав . Позивачка у судове засідання надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала , не заперечувала проти заочного розгляду справи при необхідності . Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали. На адресу суду повернувся конверт в якому направлялися виклики до суду, з позначкою що адресат за зазначеною адресою не проживає. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом з розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єра за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Фізичним особам , що не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається , що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги , що виклики до суду направлялися за адресою за місцем реєстрації відповідачів(згідно адресної довідки , а згідно позначки працівника поштового відділення відповідачі за зазначеною адресою не проживають, тому у суду є підстави вважати, що відповідачі повідомлені належним чином. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст.224 ЦПК України . Відповідно до ч.1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом на підставі поданих позивачкою доказів встановлено, що [PERSON] власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 448 . Однак, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд згідно із ст. 319 ЦК України, у неї відсутня можливість, оскільки в належному їй будинку зареєстровані відповідачі. Про те по зазначеній позивачкою обставині слід зазначити, що згідно довідок про реєстрацію місця проживання/перебування/ особи судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований в [ADDRESS] ( а.с.15) , а відповідач [PERSON] за такою адресою не значиться (а.с.13). Також судом досліджена довідка Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області , згідно якої підтверджується обставина, зазначена позивачкою що відповідачі проживають у будинку який їй належить на праві власності. Права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, тобто з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Відповідачі неодноразово викликались у судові засідання , але жодного разу не з'являлись, хоча були повідомлені належним чином шляхом отримання судових повісток за адресою [ADDRESS], своїм правом щодо надання доказів на спростування викладених позивачкою обставин не надавали, про причини неявки не повідомляли. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.»Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст..316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Будучи законною власницею будинку [ADDRESS] вона не може користуватися та розпоряджатися ним на свій розсуд, договору найму з відповідачами не укладала, жодних зобов'язань, щодо надання їм житла вона перед відповідачами не має Відповідно до ч.1 ст..109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається із підстав установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи ту обставину, що відповідачі добровільно виселитися не бажають , а для проживання у зазначеному будинку у них відсутні законні підстави, оскільки позивачка стала власницею даного житлового будинку на підставі ст..62 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі постанови державного виконавця та акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, тому суд вважає що позовна вимога про виселення відповідачів підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного , дослідивши матеріали справи перевіривши обставини справи доказами, які прилучені до матеріалів справи, у відповідності до ст..72 ЖК України згідно якої в судовому порядку особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням , тому суд вважає , що позов необхідно задовольнити.

Outcome: approved