Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовами до відповідача, третіх осіб про визнання договору оренди землі недійсним. Посилаючись на те, що -«Відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР № 012806 зареєстрованого 04.10.2002 Ботвинівською сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 197, вона являється власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,60 га, розміщеної в адміністративно-територіальних межах Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області. Починаючи із 2007 року належною їй вищезазначеною земельною ділянкою на умовах усної домовленості між нами користувалося Приватне підприємство «Дніпро» смт Голованівськ Кіровоградської області. За користування належною їй земельною ділянкою, вона відповідно від Відповідача отримувала орендну плату на рівні з іншими жителями с. Ботвинівка Христинівського району земельні ділянки, яких орендує Відповідач. На початку 2013 року її син [PERSON] порадившись з нею та з її чоловіком [PERSON] за їхньою згодою домовився про укладення договорів оренди належних нам земельних паїв з іншим фермером. В кінці травня чи на початку червня 2013 року, дати точно не пам'ятає, вона дізналась від свого сина [PERSON] про те, що є договір оренди земельної ділянки (паю) укладений між нею та Приватним підприємством «Дніпро» в особі Грушецького Анатолія Георгійовича, датований 26 березня 2012 року та зареєстрований у відділі Держкомзему в Христинівському районі Черкаської області 06 грудня 2012 за № 712468054002422. Також зазначила, що даного договору оренди землі з Відповідачем ПП«Дніпро», яке згідно реквізитів вказаних у договорі, зареєстроване [ADDRESS], вона особисто не укладала і доручення на укладення такого договору вона нікому не надавала. Примірника такого договору їй ніхто не надавав. Її син [PERSON] витребував у відділі Держкомзему копію договору з його невід'ємними частинами. Ознайомившись із даними документами вона виявила, що підпис, як у самому договорі так і в інших документах - акті прийому-передачі земельної ділянки та довіреності стоять не її. Пропозиції щодо укладення такого договору від будь-якого представника Відповідача - ПП «Дніпро», їй не надходило і умов оспорюваного договору оренди землі з нею ніхто не обговорював та не погоджував. Їй є незрозумілим, яким чином було зареєстровано відділом Держкомзему у Христинівському районі вказаний Договір, оскільки вона при цьому присутня не була та не надавала жодній особі будь-яких повноважень щодо її представництва під час його реєстрації. В довіреності на ім'я громадянки [PERSON] від 02.07.2012 року, яка посвідчена секретарем Ботвинівської сільської ради Христинівського району [PERSON], стоїть не її підпис. Такого факту, щоб вона в присутності [PERSON] уповноважувала за довіреністю [PERSON] на визначення та присвоєння кадастрового номера, вчинення відповідних дій по державній реєстрації її земельної ділянки та проведення державної реєстрації договору оренди землі, взагалі не було. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, отже укладання договору оренди землі є правочином. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема згідно ч. 3 цієї статті для чинності правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку її волевиявлення на укладання з відповідачем Договору оренди землі не було та не має. Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України моментом укладення договору є момент одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді другої сторони про прийняття цієї пропозиції. Такої пропозиції від Відповідача, як вона уже зазначила, їй не надходило. Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Фактично належна їй земельна ділянка в оренду Відповідачу, нею не передавались, про що свідчить і акт приймання-передачі земельної ділянки. Договір оренди землі, укладений ПП «Дніпро» нібито з нею, державну реєстрацію якого проведено 06 грудня 2012 за № 712468054002422, не відповідає її внутрішній волі, волевиявлення на його укладання вона не мала, а отже даний договір оренди землі має бути визнаним не дійсним. В ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, відповідно до якого орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відсутність мого волевиявлення на укладання з Відповідачем Договору оренди землі, суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а отже даний договір оренди землі є недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, я явлюсь власником вищезазначеної земельної ділянки та маю намір на власний розсуд нею розпорядитись. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не розриваючи зі мною вказаний договір оренди землі, Відповідач порушує зміст мого права власності в частині використання її на власний розсуд. В ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» вказано - істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки; умови повернення земельної ділянки; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду право оренди земельної ділянки. Жодна із передбачених ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» суттєвих умов Договору оренди землі зареєстрованого відділом Держкомзему у Христинівському районі області 06 грудня 2012 за № 712468054002422 між мною та уповноваженим на то представником Відповідача не обговорювалась, та не погоджувалась сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом цивільного права та інтересу. Статтею 16 Цивільного кодексу України надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликались на обставини вказані у позовній заяві та просили суд задовольнити позов. Окрім того, пояснили, що під час слухання справи судом було встановлено, що в договорі від 26 березня 2012 року, укладеним між позивачам та відповідачем підпис виконаний не [PERSON], а іншою особою. Орендну плату позивачка не отримувала, а отримував її чоловік [PERSON]. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, в тому числі щодо об'єкта оренди (місця розташування та розміру земельної ділянки). На підтвердження своїх доводів відповідач вказує, що до оспорюваного договору оренди землі долучений державний акт на право власності, який містить кадастровий номер та план земельної ділянки та акт прийому передачі. Окрім того, позивачка отримувала орендну плату. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву в якій просять справу розглянути без його участі. Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Згідно зі ст.133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Як встановлено судом та підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, [PERSON], на підставі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР № 012806 зареєстрованого 04.10.2002 Ботвинівською сільською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 197, являється власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,60 га, розміщеної в адміністративно-територіальних межах Ботвинівської сільської ради Христинівського району Черкаської області. Судом встановлено, що позивачка, оспорюючи дійсність договору оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, укладеним між [PERSON] та приватним підприємством «Дніпро», згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 634/14-23, 1150/14-23 від 26.06.2014, підпис від імені [PERSON] у договорі оренди земельної ділянки б/н від від 26 березня 2012 року, укладеному між [PERSON] та приватним підприємством «Дніпро», розташований на третьому аркуші документа, в рядку «орендодавець», - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Судом встановлено та не оспорується сторонами, що договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року та зареєсторавний Держкомземом у Христинівському районі Черкаської області 6.12.2012 року. Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Судом встановлено, що на момент вчинення договору оренди земельної ділянки було порушено вимоги ч.3 ст.203 ЦК України, недійсність правочину прямо не встановлена законом, але позивач заперечує проти їх дійсності на підставах, встановлених законом, а тому суд відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України визнає договір оренди земельної ділянки, укладеної між сторонами, недійсною. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так як рішення ухвалено на користь позивача, то суд відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України присуджує стягнути з відповідача понесені нею і документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору та за проведення експертизи сумі 1298,70 грн. А тому позов підлягає задоволенню як такий, що грунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими суду доказами.

Outcome: approved