Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 23\~049,57 грн., процентів від суми позики в сумі 6\~135,04 грн., 5\~000,00 грн. моральної шкоди, а також судових витрат, посилаючись на те, що 21 червня 2015 року відповідач взяв в борг у неї 910,00 дол. США, що на момент звернення з позовом до суду за курсом НБУ еквівалентно 23\~049,57 грн. та зобовязався повернути грошові кошти 21.06.2016р., про що відповідач написав власноруч позивачці розписку. Після спливу строку повернення боргу, відповідач вказану грошову суму не повернув, у звязку з чим позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Крім того, позивачка посилається на те, що внаслідок порушення її прав відповідачем, їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазначила у звязку з протиправною поведінкою щодо неї, з неможливістю вільно користуватися та розпоряджатися власними коштами, з обмеженнями у задоволенні власних потреб. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», відповідач не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою не проживає та свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивачки, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами виникли договірні зобовязання щодо надання/повернення позики, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 21.06.2015р., [PERSON] - відповідач по справі, взяв в борг у [PERSON] - позивачки по справі, грошові кошти в сумі 910,00 дол. США, які повинен був повернути позивачці 21.06.2016р. (а.с. 7), але в порушення зазначених умов, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, повязані з борговими зобовязаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Згідно розрахунку коштів, належних до виплати згідно договору позики, наданого позивачкою, проценти до сплати за договором позики склали 6\~135,04 грн. (а.с. 10 11). Доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачкою розрахунку заборгованості за договором позики відповідачем до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами по справі договором, суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожному громадянину гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно зі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підтвердження укладання договору позики та його умов позивачкою була надана вищезазначена розписка позичальника [PERSON], яка посвідчує передання йому позикодавцем [PERSON] зазначеної грошової суми, що у суду не виникає сумнівів щодо отримання відповідачем [PERSON] вищезазначеної суми грошових коштів. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимогою закону. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особу, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документу, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Однак, відповідач на надав доказів неправомірності володіння розпискою позивачем, тому останній є володільцем зобов'язання. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідач [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення позики у встановлений договором позики строк, тобто до 21.06.2016р., у звязку з чим допустив наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з нього вказаної суми коштів на користь [PERSON], а також, зважаючи на позовні вимоги позивачки, проценти від суми позики відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у розмірі 6\~135,04 грн. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачкою в позові обставини знайшли своє підтвердження та приходить до однозначного висновку про необхідність задоволення заявлених позивачкою позовних вимог в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором позики та процентів. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів»\~чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Договірними зобов'язаннями, що виникли між сторонами, можливість відшкодування моральної шкоди не передбачена, а норми ст. 1167 ЦК України, як і норми ст. 1166 ЦК України, підлягають застосуванню тільки до не договірних зобов'язань. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди не було предметом договору, в цій частині позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial