Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради із вимогою визнати за нею право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що вона була членом Житлово-будівельного кооперативу «Орджонікідзевський-170», та якій на підставі ордеру у 1991 році була надана вказана квартира, де позивач тепер мешкає разом із сином, [PERSON] Пайові внески за зазначену квартиру були сплачені нею в повному обсязі, спочатку в сумі 3011 рублів, як перший внесок, а потім залишок протягом 1991 1992 років в сумі 6996 рублів. На підставі переліченого вважає, що вона набула права власності на [ADDRESS]. Зазначає при цьому, що вона після сплати пайових внесків не отримувала свідоцтво про право власності на квартиру та не реєструвала своє право власності в Маріупольському БТІ на спірну квартиру. У теперішній час вона звернулась до реєстраційної служби для реєстрації свого права власності на вказану квартиру, однак за відсутності правовстановлюючих документів на квартиру позивачці було відмовлено у проведенні такої реєстрації її права власності, оскільки довідка про проведення нею пайових внесків була виконана кооперативом, який вже не існує. Таким чином просила суд визнати за нею право власності на [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додавала, шо вона фактично придбала [ADDRESS] шляхом повної сплати пайових внесків за неї на користь ЖБК «Орджонікідзевський-170». Однак у теперішній час вказаний кооператив вже не існує. Тому коли вона звернулась до реєстраційної служби із довідкою вказаного кооперативу про повну виплату нею пайових внесків за вказану квартиру, то їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації її права власності на квартиру. Додавала, що у неї не зберіглися усі квитанції про внесення нею оплати пайових внесків за [ADDRESS]. Таким чином просила суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, вказуючи, що позивачкою було доведено факт проведення нею сплати пайових внесків за [ADDRESS]. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-гарант» до суду не зявились, надавши заяву з проханням вирішити справу у їх відсутність. Представники ОСББ «Мій будинок 53» до судового засідання не зявились за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. [PERSON] в судовому засіданні повністю визнав заявлені [PERSON] позовні вимоги, які підтримав та просив суд задовольнити. Додавав, що його батько та чоловік позивачки, [PERSON] помер у 2010 році. Вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) (далі за текстом рішення - ЦК 2004) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК 2004 права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положення ст. 328 ЦК 2004 передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. На підставі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу ЦК 2004, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК 2004, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. За п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність» набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 000045 від 29 березня 1991 року вбачається, що [PERSON], до родини якої також входили чоловік та син, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 6 березня 1991 року було надано право на вселення у трикімнатну [ADDRESS] (а. с. 9). За особовим рахунком на [ADDRESS] вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані з 25 вересня 1991 року [PERSON] (наймач) та [PERSON] (син наймача) (а. с. 12). Згідно до технічного паспорту, складеного 25 грудня 2012 року на [ADDRESS] вбачається, що загальна площа такої квартири складає 63,5 кв. м., а житлова площа відповідно 44 кв. м. (а. с. 10-11). За довідкою від 7 грудня 2012 року за підписом голови ЖБК «Орджонікідзевський - 170» вбачається, що позивачка, [PERSON], була членом ЖБК «Орджонікідзевський-170», яка вартість [ADDRESS] в сумі 10007 рублів повністю сплатила шляхом внесення першого внеску в сумі 3011 рублів, а також сплати залишку в розмірі 6996 рублів, що також підтверджується довідкою ОСББ «Мій будинок 53» від 4 липня 2016 року (а. с. 12, 14). На підставі постанови про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 червня 2016 року державного реєстратора юридичного департаменту Маріупольської міської ради вбачається, що розглянувши заяву позивачки про реєстрацію права власності на [ADDRESS], було встановлено, що подані заявником документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, тому у реєстрації права власності на [ADDRESS] було відмовлено (а. с. 16). Відсутність проведення державної реєстрації права власності на [ADDRESS] підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 серпня 2016 року (а. с. 28). За ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 13 грудня 2015 року) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до пп. 1 п. 63 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації прав на окремий індивідуально визначений об'єкт нерухомого майна (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, подається довідка житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Натомість з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ЖБК «Орджонікідзевський - 170» в даному реєстрі не зареєстрований (а. с. 27). В свою чергу з оглянутих у судовому засіданні квитанцій за період з 1991 року по 1992 рік включно вбачається, що позивачкою, [PERSON], було сплачено загалом (1000 + 2843 + 3000 + 157,33 = 7000,33) 7000,33 рублів пайових внесків за надану їй за ордером [ADDRESS] на рахунок «ЖЕУ-19» (а. с. 13). На підставі дослідження перелічених письмових доказів суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] правомірно набула право власності на кооперативну [ADDRESS], оскільки їй вказана квартира була надана для заселення на підставі ордеру та позивачкою було, як членом ЖБК «Орджонікідзевський - 170», проведено перший платіж за вказану квартиру, а у подальшому проведено повну виплату пайових внесків за зазначену кооперативну квартиру в сумі 6996 рублів. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. Суд натомість зазначає, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №\~56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру законодавством не була передбачена ані видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ані обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивачка отримала від виконавчого комітету місцевої ради право на користування [ADDRESS], а у подальшому вона не отримувала свідоцтво про право власності на це майно та не провела його державну реєстрацію, то таким чином існує спір щодо права власності позивачки на вказану квартиру. Крім цього суд зауважує, що в момент вводу спірного будинку в експлуатацію у 1991 році повноваження щодо розподілу житла та контроль за обліком погашення пайових внесків здійснював виконком Маріупольської міської ради. На підставі переліченого, а також враховуючи, що ЖБК «Орджонікідзевський 170» не існує юридично, то єдиною особою, яка може оспорити набуття права власності [PERSON] на [ADDRESS] є Маріупольська міська рада, за рішенням виконкому якої позивачці саме була надана вказана квартира для проживання. За змістом ст. 392 ЦК 2004 власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК 2004 власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки дійсно існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами її права власності на кооперативну [ADDRESS], правомірно набутого позивачкою свого часу. З огляду на перелічене, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] право власності на кооперативну [ADDRESS] внаслідок проведення нею повної сплати пайових внесків за вказану квартиру.

Outcome: approved