Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивачка звернулася до Кам'янобрідського районного суду м. Луганська із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначено, що 27.09.2012р. відповідачка позичила в неї 10200,00 гривень строком на 8 місяців, тобто до 27.05.2013р., зі сплатою 6% щомісяця за користування грошовими коштами, про що власноручно склала розписку. Після цього, в січні, лютому та квітні 2013 року відповідачка частково виконала свої зобов'язання шляхом виплати відсотків за користування позикою у сумі 1400 гривень (300+500+600), після чого припинила сплату будь-яких коштів. У зв'язку з тим, що [PERSON] у даний момент від виконання взятих на себе зобов'язань шляхом повернення коштів та процентів за користування ними ухиляється, позивачка просить стягнути в відповідачки запозичені грошові кошти у сумі 10200,00 гривень, відсотки за користування даними коштами у сумі 7010,39 гривень, а також 3% річних за порушення строків виконання зобов'язання у сумі 147,55 гривень. У судовому засіданні позивачка, підтримала доводи, викладені у позові, та надала суду пояснення, аналогічні його змісту. При цьому [PERSON] зазначила, що фактично нею було отримано від відповідачки грошові кошти у сумі 2400,00 гривень, а саме: в листопаді 2012 року - 600,00 гривень, у січні 2013 року - 300,00 гривень, у лютому 2013 року - 500,00 гривень, у квітні 2013 року - 1000,00 гривень. Дані кошти зараховано у якості сплати процентів за користування кредитом. Будь-яких інших грошових коштів в рахунок погашення договору позики [PERSON] надано не було, а надані відповідачкою копії квитанції даних обставин не підтверджують, оскільки окрім самої відповідачки, [PERSON] надавала позику ще і її матері. У зв'язку з цим ті копії наданих відповідачкою квитанцій, які не містять прізвища платника, а також квитанція, до якої вказана інформація внесена від руки самою відповідачкою, не є належними доказами сплати позики, оскільки раніше були використані її матір'ю в якості підтвердження сплати боргу зі свого боку. Також позивачка зазначила, що 600,00 гривень, про які йдеться мова у позові були повернуті їй не у квітні 2013р., а у листопаді 2012р., про що вона написала розписку. У квітні 2013р. [PERSON] повернула їй лише 1000,00 гривень та інших коштів не сплачувала. З огляду на викладене [PERSON] просила стягнути з відповідачки зазначені у позові грошові кошти за мінусом фактично отриманих від неї сум в загальному розмірі 2400,00 гривень. При цьому [PERSON] пояснила, що позовні вимоги уточнювати вона не бажає та просить розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Крім того, в обґрунтування своєї позиції [PERSON] надала суду оригінал розписки, написаної відповідачкою (а.с.16). Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, надавши суду письмові заперечення проти позову (а.с.17-19). В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що фактично, з урахуванням наявних квитанцій та розписки, [PERSON] було сплачено на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 4400,00 гривень, у зв'язку з чим загальна сума заборгованості, яка залишилась несплаченою, дорівнює 14210,38 гривень. Крім того, відповідно до розписки відповідачка зобов'язалася сплачувати 6% відсотків щомісяця за користування кредитом, у зв'язку з чим положення ст. 625 ЦК України щодо сплати 3% річних не підлягають застосуванню у даному випадку. З урахуванням викладених у запереченнях доводів представник відповідачки просив стягнути з неї та користь позивачки грошові кошти у сумі 10200,00 гривень та судовий збір у сумі 229,40 гривень. В решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю. В подальшому, у судовому засіданні 27.02.2014р., представник відповідача зазначив, що він наполягає на тому, що [PERSON] було сплачено: в листопаді 2012 року - 600,00 гривень, у січні 2013 року - 300,00 гривень, у лютому 2013 року - 500,00 гривень, у квітні 2013 року - 600,00 гривень та 1000,00 гривень, та просить прийняти рішення з урахуванням даних сум. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Судом встановлено, що 27.09.2012р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого 27.09.2012р. відповідачка позичила у позивачки 10200,00 гривень строком на 8 місяців, тобто до 27.05.2013р., зі сплатою 6% щомісяця за користування грошовими коштами, про що власноручно склала розписку. Перебування у позивачки оригіналу вказаного договору позики, власноручне написання якого відповідачкою її представник не заперечує, підтверджує як факт його укладення з урахуванням волевиявлення сторін, так і факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у сумі 10200,00 гривень (а.с.16). Відповідачкою умови договору були виконані лише частково та сплачені проценти за користування кредитними коштами у листопаді 2012 року в сумі 600,00 гривень, що підтверджується розпискою (а.с.22), у квітні 2013 року у сумі 1000,00 гривень, що підтверджується квитанцією №FJB1309155000193 від 01.04.2013р. (а.с.21). Крім того, [PERSON] було повернуто [PERSON] проценти за користування кредитними коштами у січні 2013 року - 300,00 гривень, у лютому 2013 року - 500,00 гривень. Дані обставини визнані сторонами та, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не потребують доказування. Квитанція від №FJB1309155000193 від 30.04.2013р. на суму 600,00 гривень не може бути визнана у якості належного та допустимого доказу по справі, оскільки графи «платник» та «отримувач» не були заповнені співробітником банку при оформлені даного платіжного документу (а.с.21). Належним чином оформленої квитанції суду надано не було. Тобто, загальна сума процентів, сплачених [PERSON] за договором позики та підтверджених належними та допустимими доказами по справі, складає 2400,00 гривень. На момент звернення позивачки до суду із даним позовом розмір процентів за користування кредитом був розрахований за формулою: 10200,00 гривень (сума боргу) х 72% (із розрахунку 6% на місяць):100% х 418 (кількість днів користування кредитним коштами):365 (кількість днів у році) та складав, без урахування сплачених сум, 8410,39 гривень. Правильність застосування саме такої формули для розрахунку процентів за договором позики та їх розмір, без урахування сплачених сум, у судовому засіданні оспорені не були. Розмір процентів за користування позикою, з урахуванням сплачених відповідачкою та підтверджених належними і допустимими доказами по справі сум, складає 6010,39 гривень із розрахунку: 8410,39 гривень (нараховані відсотки) - 2400,00 гривень (сплачені відсотки) = 6010,39 гривень. Запозичені грошові кошти у сумі 10200,00 гривень відповідачкою повернуті не були. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти у сумі 10200,00 гривень у якості повернення суми позики та проценти за користування даними коштами у сумі 6010,39 гривень. Крім того, відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов'язання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що під час укладання договору позики від 27.09.2012р. сторони узгодили, що строк користування [PERSON] кредитними коштами складатиме 8 місяців. Тобто кінцевим терміном повернення позики є 27.05.2013р. В межах заявлених позивачкою вимог, станом на 20.11.2013р., термін прострочення повернення грошових коштів у розмірі 10200,00 гривень складає 176 днів. Три проценти річних від зазначеної суми має бути розраховано за формулою:(сума боргу) х(3%річних):(100%):(кількість днів у році)х(кількість днів прострочення зобов'язання). Тобто, у даному випадку, 3% річних від простроченої суми зобов'язання складає 147,55 гривень. Посилання представника відповідача на безпідставність вимог щодо з стягнення з [PERSON] 3% річних згідно ст. 625 ЦК України у зв'язку з тим, що при написанні розписки сторонами було узгоджено інший розмір процентів (6%), судом до уваги не приймаються, оскільки як вбачається з тексту розписки, при визначені умов позики сторонами було узгоджено лише розмір процентів за користування грошовими коштами згідно з нормами ст. 1048 ЦК України. Розмір процентів від простроченої суми, які мають бути сплачені у якості відповідальності за прострочення виконання зобов'язання згідно з положеннями ст. 625 ЦК України при укладенні договору позики сторонами не визначався, у зв'язку з чим до даних правовідносин має бути застосовано їх загальний розмір: 3% річних. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки до відповідачки про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 10200,00 гривень, процентів за користування позикою у сумі 6010,39 гривень, трьох відсотків річних від простроченої суми 147,55 гривень, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені [PERSON] документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 229 гривень 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial