Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила виселити з житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вищевказаного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власницею приватного житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею в цьому будинку зареєстровані п`ятеро осіб. В даному будинку, який належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрований, але не проживає з 2005року її колишній чоловік, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актом депутата. Вони розлучені з 2004року, місця перебування його не відоме. Також в даному будинку зареєстровані, її старша дочка, [PERSON] , [INFO] , та її онука, [PERSON] , [INFO] , але з 2006року вони не проживають за цією адресою, про свідчить акт депутата, їхнє місце перебування їй не відомо, так як вони не спілкуються багато років. Також в будинку зареєстровані та проживають її рідна сестра, [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом ІІ-гр. недієздатна, та молодша донька, [PERSON] , [INFO] , яка є опікуном над [PERSON] . Також зазначила, що оскільки її колишній чоловік, [PERSON] , [INFO] , дочка, [PERSON] , [INFO] , та онука, [PERSON] , [INFO] , не проживають багато років, приблизно 12(дванадцять) років, не дають та не повідомляють дані про фактичну адресу проживання, просить суд позбавити їх реєстрації(виписати) з її приватного домоволодіння. Позивач у судове засідання не з`явилася, до суду подана заява про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату та час розгляду справи, шляхом направлення повістки поштовим зв`язком за місцем реєстрації та оголошенням на офіційному сайті Судової влади України, відзиву за позовну заяву до суду у встановлений строк не надано, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України проголосив по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 04.09.2007року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27118517 від 26.08.2010року(а.с.6-7). 20.01.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 1, від 20.01.2004року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано (а.с.10). Згідно акта депутата Бучанської міської ради від 11.12.2017року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та постійно проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1984р.н. Також зареєстровані, але не проживають [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік, [PERSON] , [INFO] , дочка та онука, [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Також встановлено, що рішенням судді Ірпінського міського суду Київської області Пархоменко О.В. від 30.03.2010року, встановлено над [PERSON] , 1956року народження опіку та призначено опікуном її племінницю [PERSON] , 1984року народження. Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Із змісту ч. 1ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідачі порушують правила співжиття, порушують право позивачки на спокійне життя та завдає їй моральних страждань. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved