Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 22 січня 1977 року № 18/1 [PERSON] була надана за ордером [ADDRESS]. 19 травня 2003 року заступником начальника Управління міського майна Маріупольської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво про передачу у спільну сумісну власність [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], на підставі чого була проведена державна реєстрація права власності Маріупольським БТІ. Однак рішенням Апеляційного суду Донецької області від 2 липня 2013 року було скасовано наказ Управління міського майна Маріупольської міської ради від 19 травня 2003 року та визнано недійсним свідоцтво про передачу у спільну сумісну власність [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] від 19 травня 2003 року. Оскільки позивачка не має можливості скасувати реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS] в реєстраційній службі, то просила суд задовольнити її позов та здійснити скасування державної реєстрації права власності на [ADDRESS], здійсненого на підставі визнаного недійсним свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 2003 року. Позивачка до судового засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляд справи. Представник позивачки, яка діє на підставі договору, [PERSON], в судове засідання не з'явились, надавши суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог [PERSON] та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Ані відповідач, [PERSON], ані третя особа, [PERSON], у судове засідання не з'явились повторно за невідомих суду причин, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином, від яких до суду не надходило заяв про розгляд справи у їх відсутність. В судове засідання представник третьої особи, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції, не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити вказану справу у відсутність представника такої третьої особи, заливши вирішення спору на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановлячи заочне рішення. Тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що відповідно довідці житлової організації від 27 квітня 2015 року [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 15 серпня 2014 року, що також підтверджується копією паспорту позивачки (а. с. 5, 6). На підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 2 липня 2013 року вбачається, що 19 травня 2003 року [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло згідно із наказом-розпорядженням Управління міського майна Маріупольської міської ради від 19 травня 2003 року, за яким [PERSON] та [PERSON] набули право власності на [ADDRESS]. Натомість вказаним рішенням Апеляційного суду Донецької області за позовом [PERSON] було скасовано наказ-розпорядження Управління міського майна Маріупольської міської ради від 19 травня 2003 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 19 травня 2003 року на [ADDRESS] (а. с. 9-13). В той же час [PERSON] було відмовлено у проведенні скасування державної реєстрації права власності на [ADDRESS], здійснену свого часу за свідоцтвом про право власності на житло від 19 травня 2003 року. За ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому в разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що внаслідок визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 2003 року підлягає скасуванню державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на [ADDRESS], внесені на підставі такого свідоцтва. Таким чином у судовому засіданні було встановлено, що порушенні права позивачки підлягають захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності, внесені відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 2003 року на [ADDRESS].

Outcome: approved