Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

позивачка звернулася до відповідача з позовом про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у будинку №6 по вул. Гайдамацькій в с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області, та зняття його з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування покликалася на те, що вона є власником зазначеного будинку. За цією ж адресою зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON] Шлюб між ними розірваний 23.09.1997р. Після розірвання шлюбу відповідач змінив місце проживання - переїхав в будинок батьків, де на даний час й проживає разом із сестрою [PERSON] та її сімєю. Та обставина, що відповідач зареєстрований але не проживає належному їй будинку з 1997р., підтверджується складеним акт обстеження житлового будинку. Особисті речі відповідача в будинку відсутні, витрат на утримання житла він не несе. Реєстрація відповідача в будинку позивачки перешкоджає останній вільно володіти та користуватись своїм майном, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, перешкоджає в оформленні субсидій та отриманні інших пільги на оплату компослуг, передбачених законодавством. В судовому засіданні позивачка, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, підтримала позовні вимоги. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не зявився,тому суд відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК ухвалив рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Заслухавши позивачку, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.09.2004р. серії САА №679071, реєстраційний номер 7657462, є одноосібною власницею будинку №6 по вул. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 1-СГ №10898 від 20.12.2001р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб 23.09.1997р. З довідки Нижньостинавської сільської ради №734від 25.11.2015р. №734, копії з будинкової книги на будинок та відповіді на запит суду в порядку ст.122 ЦПК України Відділу АДР ДМС України у Львівській області №14406 від 27.10.2016р. вбачається, що відповідач зареєстрований в вищезазначеній квартирі. Відповідно до Акту від 25.11.2015р. №170, складеного працівниками Нижньостинавської сільської ради Стрийського району, обстеженням житлового будинку на встановлення факту не проживання [PERSON] 1964р. народження в с. Нижня Стинава Стрийського району по вул.Гайдамацькій,6, комісією встановлено, що [PERSON] фактично за даною адресою не проживає 15 років. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що відповідач [PERSON] припинив проживати у спірному будинку в будинку після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] і відтоді цим житлом не користується. Відповідно до ст.214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд з-поміж іншого вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~пунктами 1, 2\~частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік». В силу вимог ст.360-7 ЦПК України правові позиції ВСУ є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що між позивачкою і відповідачем, який є колишнім членом сімї власника житла, не було будь-якої домовленості щодо порядку користування спірним житлом; відповідач [PERSON] обрав собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік; не сплачує витрат на утримання будинку; позивачка, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи із змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно повязане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). У звязку із цим, відповідно до ст.16 ЦК України заявлення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише після вирішення спору про житлові права. При цьому, відповідно до ст.7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71.72,156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Таким чином, лише за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться зняття її з реєстрації місця проживання. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задоволити частково, визнавши відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Outcome: partial