Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з даним позовом, вказала, що є власником квартири [ADDRESS]. Також в квартирі зареєстровані: син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] - відповідачка по справі, онуки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Однак, відповідачка більше року в спірній квартирі не проживає, участі у її утриманні не приймає, не сплачує комунальні платежі. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом за адресою [ADDRESS]. В судове засідання позивачка та її представник подали письмове клопотання про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідачка в судове засідання не зявилася без поважної причини, про дату, час і місце слухання справи була належним чином повідомлена,в тому числі і шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». Розглянувши письмові клопотання позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 11 березня 2001 року посвідченого [PERSON], приватний нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 457 (а.с. 4). Наведене також підтверджується Витягом про державну реєстрацію права від 28 березня 2011 року № 29450134 (а.с.5). Згідно довідки Нижньовербізької сільської ради від 18 жовтня 2016 року № 1352/02.2-25 зазначено в квартирі зареєстровані: син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] - відповідачка по справі, онуки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З вересня 2015 року і до сьогоднішнього дня відповідачка не проживає в спірній квартирі, про що складено акт Нижньовербізької сільської ради від 21 жовтня 2016 року комісією в складі сільського голови [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON] та представника сільської ради [PERSON] за участю сусідів [PERSON], [PERSON] (а.с. 7). Речі особистого вжитку відповідачки у вищезгаданій квартирі відсутні. Як встановлено в судовому засіданні, з вересня 2015 року відповідачка в спірній квартирі не проживає, участі у його утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2015 року відповідачка не проживає в спірній квартирі. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратила будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даній квартирі, але будучи зареєстрованою в ній, відповідачка не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у квартирі відсутні будь-які її речі. Крім того, оскільки позивачка не домовлялися з відповідачкою про її відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, вона втратила право на користування житлом. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Пілся того, як відповідкаач перестала проживати з сином позивачки, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачка не пов'язана спільним побутом з своїм колишнім чоловіком, не має з ним спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З\~огляду на\~принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у\~справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№\~46720/99, 72203/01 і\~72552/01, п.\~78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що\~мало місце втручання у\~право заявника на\~майно. 37. Отже, Суд визнає, що\~втручання у\~справі заявника становило «позбавлення» майна у\~значенні другого речення першого пункту ст.\~1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи\~було це втручання виправданим відповідно до\~цього положення. 38. Суд нагадує, що\~втручання у\~право на\~мирне володіння майном є\~сумісним з\~вимогами ст.\~1 Першого протоколу, коли воно законне і\~не\~свавільне (див. рішення у\~справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], №\~31107/96, п.\~58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а\~другий пункт визнає, що\~держави мають право здійснювати контроль за\~користуванням майном шляхом введення в\~дію «законів» (див. згадане вище рішення у\~справі «Україна-Тюмень» проти України», п.\~49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 [PERSON] України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Наведене підтверджується копією договору дарування, довідкою про склад сімї Нижньовербізької сільської ради від 18.10.2016 року, актом від 21.10.2016 року, копією паспорта та ідентифікаційного коду. На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,319,321,322,386,391 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року, ст.3 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved