Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись, що її батько [PERSON] у 1992 році заснував ФГ «Зоря». Йому, як голові господарства, згідно діючого на той час законодавства було надано у дoвічне успaдковуване володіння земельну ділянку площею 52,4 га. В 1999 році [PERSON] помер, після його смерті належне йому майно в т.ч. і вказану земельну ділянку успадкувала його дружина мати позивачки [PERSON], однак свої спадкові права на казану земельну ділянку у встановленому порядку не оформила. В 2010 році [PERSON] померла. Після її смерті із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса звернулася позивачка, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на вказану земельну ділянку через відсутність правовстановлюючого документа, що посвідчує права спадкодавця на неї та рекомендовано звернутися до суду. На підставі викладеного позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,4 га. на території Михайлівської сільської ради, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства згідно рішення Скадовської районної Ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області від 18.02.1992 №50 та права засновника (голови) селянського (фермерського) господарства «Зоря» код 22734926. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав викладених у ній, просив позов задовольнити. Уточнив, що позивачка просить визнати за нею права на земельну ділянку із правом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), одержання кадастрового номера та державної реєстрації земельної ділянки. Представник Михайлівської сільської ради в судовому засіданні позов визнав. Представник Відділу Держгеокадастру у Скадовському районі в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до наступних висновків. З актових записів Михайлівської сільської ради Скадовського району про народження №49 від 10.12.1966 року та про укладення шлюбу №11 від 06.05.1989 року вбачається, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON]. З довідки №59/3 про включення до ЄДРПОУ вбачається, що селянське (фермерське) господарство «Зоря» зареєстроване у встановленому порядку, станом на дату видачі довідки 15.01.1998 року керівником є [PERSON] Господарство зареєстроване виконкомом районної ради народних депутатів 25.03.1992 рішення №80. З Державного акту на право дoвічного успaдковуваного володіння землею вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Скадовської районної Ради народних депутатів Скадовського району Херсонської області від 18.02.1992 №50 надано у дoвічне успaдковуване володіння 52,4 га. землі в межах згідно з планом землеволодіння. Земля надана у дoвічне успaдковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право дoвічного успaдковуваного володіння землею №28. З актового запису про смерть відділу РАЦС Скадовського РУЮ №04 від 09.02.1999 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO]. З копії спадкової справи №291/99 після смерті [PERSON] вбачається, що спадкове майно в порядку спадкування за законом було прийняте [PERSON], проте право володіння (користування) спірною земельною ділянкою в порядку спадкування оформлене не було. Як вбачаться із рішення №116 від 11.04.2000 року Скадовської районної ради народних депутатів передано обов'язки голови селянського (фермерського) господарства «Зоря» на території Михайлівської сільської ради, члену фермерського господарства [PERSON] в зв'язку зі смертю її чоловіка голови вказаного господарства [PERSON] (п. 1). Рекомендовано голові селянського (фермерського) господарства «Зоря» [PERSON] переоформити державний акт на право постійного користування землею. З актового запису про смерть Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області №3 від 20.01.2010 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO]. З копії спадкової справи №166/10 після смерті [PERSON] вбачається, що спадкове майно було в порядку спадкування за заповітом прийняте [PERSON] Однак, листом від 30.06.2016 вих. №259/02-14 Скадовська державна нотаріальна контора Херсонської області повідомила [PERSON] про те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку після [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] видано бути не може, оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку. Позивачці рекомендовано звернутися до суду. З довідки про правовий статус земельної ділянки Відділу земельних ресурсів у Скадовському районі Херсонської області від 18.01.2008 року вих. №01-03/29 вбачається, що згідно бази даних обліку кількості земельних ділянок Скадовського району на земельну ділянку ФГ «Зоря» видано державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, реєстраційний номер 28. Крім того, саме ФГ «Зоря» за підписом [PERSON] до органів ДПС подавалися податкові розрахунки фіксованого сільськогосподарського податку щодо вказаної земельної ділянки. З Статуту селянського (фермерського) господарства «Зоря» вбачається, що майно фермерського господарства (далі - ФГ) належить його засновнику на праві власності (п. 3.3). Регулювання майнових відносин між членами ФГ, успадкування майна ФГ здійснюється відповідно до цивільного законодавства (п. 3.6). Головою ФГ є його засновник або особа яка є його правонаступником (п. 4.2). На ім'я голови ФГ видається відповідно Державний акт на право постійного користування землею, на право власності на землю (п. 4.3). Діяльність ФГ припиняється у разі, зокрема, якщо не залишається жодного члена ФГ або спадкоємця який бажає продовжити діяльність господарства (п. 8.1). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. В порядку ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування»у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону, а відповідно до ст. 19 Закону до складу майна фермерського господарства входить право користування землею. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року із змінами «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» успадкування майна селянського фермерського господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права. Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфiтевзис) може відчужуватися і передаватися в порядку спадкування. При цьому слід звернути увагу на те, що таке право виникає в договірному порядку тільки з часу набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року, але згідно положень вказаного закону право користування земельною ділянкою, як майнове право в т.ч. те яке виникло раніше підлягає спадкуванню. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12. 1991 р., в редакції чинній на час створення ФГ «Зоря» Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння землею або приватної власності. Державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства виданий саме на ім'я голови господарства, як і передбачено Законом. Іншого порядку Закон на той час не передбачав. Відповідно до ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12. 1991 р., в редакції чинній на час створення ФГ «Зоря» Після одержання Державного акта на право приватної власності або дoвічного успaдковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у дoвічне успaдковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Сільська, селищна Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, надану господарству земельну ділянку. Таким чином вищевказаним законом визначено наступний порядок: отримання на ім'я особи, яка створює господарство для ведення саме господарства земельної ділянки у власність чи дoвічне успaдковувань володіння земельної ділянки та після цього державна реєстрація господарства з набуттям статусу юридичної особи. Як вбачається, при створенні господарства [PERSON] цього порядку дотримано. Зазначене підтверджується і нормами, викладеними в ч. 4 ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у дoвічне успaдковуване володіння, у власність або в оренду подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцеположенням земельної ділянки заяву, яку підписує голова селянського (фермерського) господарства, що створюється. Тобто передумовою створення господарства було отримання на ім'я голови господарства, яке буде створено в майбутньому, конкретної земельної ділянки. Отже і державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння землею не міг бути виданий селянському господарству як юридичній особі до його створення, оскільки законом, передумовою його створення, було передбачено виділення на ім'я голови створюваного господарства (за цим позовом на [PERSON].) певної земельної ділянки з її цільовим призначенням - для ведення такого господарства. Отже, фізичній особі - громадянину України, в тому числі і [PERSON], не могла бути надана земельна ділянка сільськогосподарського призначення у розмірі понад 50 га. без створення ним в подальшому юридичної особи - селянського (фермерського) господарства. На підставі викладеного слід дійти висновку, що земля надавалася не [PERSON], як фізичній особі, а йому як голові СФГ «Зоря» для ведення фермерського господарства. Положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5- рп/2005. Пункт 2 чинної на момент смерті спадкодавця постанови Кабінету міністрів України від 02.04.2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на земельні ділянки та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавались земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у дoвічне успaдковане володіння. Земельним Кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалося право громадян на дoвічне успaдковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року №889 «Про форми державних актів на право та володіння або користування землею» і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок, які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право дoвічного успaдкованого володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію 15 березня 1992 року Земельного кодексу Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом 2 пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому прядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у дoвічне успaдковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 року №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. У відповідності до вимог частин 3-6, 10, пункту 5.3 Рішення Конституційного суду України у справі (про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 передбачено, що після набрання чинності ст.92 ЗК України ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законом випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення. Отже, з вказаного можливо зробити висновок, що користувачі земельних ділянок, права яких посвідчено державним актом на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані в примусовому порядку переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права дoвічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Конституція України (стаття 13) не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю. При цьому слід звернути увагу, що сам законодавець сформулював надане право, як дoвічне (без встановлення строку), успaдковуване (таке, що передається в порядку спадкування), володіння (користування). Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо, відповідно до ст. 6 ЗК України. Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, дoвічного спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу. Положення ст. 13 Конституції України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю. Стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року. Крім того у рішенні Конституційного Суду України наголошено, що згідно з ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Таким чином смерть [PERSON] не свідчить про автоматичне припинення права володіння земельною ділянкою, оскільки закон гарантує збереження прав на землю за суб'єктами такого права, земля через [PERSON], як голову фактично виділялася СФГ «Зоря» для ведення селянського (фермерського) господарства і вказане господарство продовжує здійснювати свою діяльність. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 р. передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. В роз'ясненнях, що містяться в п. 9 Постанови №20 від 22.12.1995 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права. Згідно роз'яснень, які містяться в п.10 Постанови №7 від 30.05.2008 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Суд звертає увагу, що державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою, що виданий на ім'я спадкодавця, є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що її право підлягає захисту у судовому порядку. В силу ст. 22 ч. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання. Відповідно до ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгівельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до законів, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Згідно до ст. 8 ч. 1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статтями 130, 147, 166 ЦК, статтями 55, 69 ЗУ від 19.09.1991 року №1576-ХІІ «Про господарські товариства» і не підпадає під заборону пункту 2 частини першої статті 1219 ЦК. При цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. Згідно абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» на підставі частини другої статті 7 Закону про господарські товариства підвідомчими судам є також справи про зобов'язання внести зміни до установчих документів товариства у випадку виходу учасника з товариства, відчуження частки (її частини) в статутному (складеному) капіталі товариства, вступом правонаступника (спадкоємця) учасника до господарського товариства тощо за позовами таких осіб. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про фермерське господарство» членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14- річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім'ї інші члени сім'ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його Статуту. Для цілей цього Закону до членів сім'ї та родичів голови фермерського господарства відносяться дружина (чоловік), батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок, рідні та двоюрідні брати та сестри, дядько, тітка, племінники як голови фермерського господарства, так і його дружини (її чоловіка), а також особи, які перебувають у родинних стосунках першого ступеня споріднення з усіма вищезазначеними членами сім'ї та родичами (батьки такої особи та батьки чоловіка або дружини, її чоловік або дружина, діти як такої особи, так і її чоловіка або дружини, у тому числі усиновлені ними діти). У відповідності до ст. 1 ч. 4 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідач заперечень щодо визнання за позивачкою прав засновника (голови) фермерського господарства в порядку спадкування не мав. Інших осіб, які б заявляли свої вимоги по даному питанню, судом не встановлено. Враховуючи, те що позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом та за заповітом після смерті [PERSON] та [PERSON] відповідно та виявила бажання продовжити діяльність СФГ «Зоря», те, що смерть [PERSON] не означає, що державний акт став недійсним, питання про примусове припинення права дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою та визнання Державного акту про це недійсним в судовому порядку не вирішувалось, юридично оформити прийняття в порядку спадкування майнових прав спадкового майна позивач [PERSON] позбавлена можливості, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved