Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з означеним позовом в обґрунтування якого посилається на те, що 19.11.2016 року між нею та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори № 05997/16 та №06041/16, за умовами яких ТОВ «ЕкономКомфорт» взяло на себе зобов'язання за плату вчинити від її імені та за її рахунок юридичні дії, спрямовані на отримання нею позики, розмір якої визначений в додатках №1 до договорів, у тому числі: включити її (замовника) до складу програми «Комфорт», присвоїти та повідомити персональний код у програмі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі, здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику послуги, представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даних договорів, подавати в її (замовника) інтересах заяви (в т.ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даних договорів, надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Крім того, цього ж дня між позивачкою та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено ще два договори №05997 та №06041, за якими замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні документи щодо його участі у програмі «Комфорт», із дотриманням вимог чинного законодавства, а також здійснити інші дії: копіювати та сканувати представлені замовником матеріали і документацію, перевіряти достовірність наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних, та інше. На виконання умов вищезазначених договорів позивачка 19.11.2016 року сплатила відповідачу 14850 гривень по кожному з договорів, а 06.12.2016 року сплатила основний щомісячний платіж в сумі по 833 гривні 33 копійки за кожним договором. Позивачка вважає, що укладені договори суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам цивільного законодавства України, оскільки укладені з використанням нечесної підприємницької практики, а також в зв'язку з тим, що відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення. Не отримавши бажаної позики, 03.01.2017 року позивачка звернулася до відповідача з вимогою розірвати вищезазначені договори та повернути сплачені нею кошти. ЇЇ вимоги відповідачем виконано не було. На підставі наведеного позивачка просить визнати недійсними договори №05997/16, №05997, №06041/16 та №06041 від 19.11.2016 року, укладені між нею та TOB «ЕкономКомфорт»; стягнути з відповідача на її користь 31366 гривень 16 копійок сплачених за договорами коштів, а також 1000 гривень витрат на правову допомогу та судові витрати. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача 20000 гривень у відшкодування моральної шкоди, розмір якої обґрунтовує тим, що в зв'язку з протиправною поведінкою відповідача зазнала душевних страждань та фінансових незручностей. Зрозумівши, що її ошукали вона втратила сон, змушена була позичати кошти, витрачати час та гроші на консультації юристів, захищати свої права в суді. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на обставини зазначені в письмових запереченнях на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 19.11.2016 року сторони у справі уклали договори № 05997/16 та №06041/16, за умовами яких ТОВ «ЕкономКомфорт» взяло на себе зобов'язання за плату вчинити від імені [PERSON] та за її рахунок юридичні дії, спрямовані на отримання нею позики, розмір якої визначений в додатках №1 до договорів, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт», присвоїти та повідомити персональний код у програмі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі, здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику послуги, представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даних договорів, подавати в інтересах замовника заяви (в т.ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даних договорів, надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Крім того, цього ж дня між [PERSON] та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договори №05997 та №06041 за якими замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні документи щодо його участі у програмі «Комфорт», із дотриманням вимог чинного законодавства, а також здійснити інші дії: копіювати та сканувати представлені замовником матеріалів і документацію, перевіряти достовірність наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних, та інше. На виконання умов даних договорів [PERSON] сплатила відповідачу 31366 гривень 33 копійки, що підтверджується квитанціями №155 та №156 від 19.11.2016 року на суму 14850 гривень кожна, квитанціями №46 та №47 від 06.12.2016 року на суму 833 гривні 33 копійки кожна. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Зі змісту ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Згідно з п.5 ч.1 ст.1 вказаного Закону, під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02.06.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме доповнено її пунктом 11-1 в якому визначено, що фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі даного Закону, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) розпорядженням №1676 від 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. У справі, що є предметом розгляду, спірні договори укладено 19.11.2016 року, тобто коли законодавством передбачалось отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах. Спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» вказують на те, що послуга, яка надавалась позивачці, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за цими договорами передбачено залучення коштів фізичної особи. Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», ТОВ «ЕкономКомфорт» не належить до установ, на діяльність яких не поширюються положення вказаного Закону. Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в його постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15; від 16 березня 2016 року у справі №6-2629цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів та за правилами якої, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірні договори є недійсними з підстави, передбаченої ч.6 ст.19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до ст.34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та про стягнення з відповідача коштів у сумі 31366 гривень 16 копійок, оскільки саме цю суму позивачка просила стягнути у позовній заяві. Відповідно до ч.2 ст. 227 Цивільного кодексу України, якщо юридична особа вела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати і моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, зокрема, може поягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 2000 гривень, оскільки суд з врахуванням принципів розумності та справедливості вважає, що саме такий розмір може компенсувати позивачці душевні страждання та незручності, яких вона зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою відповідача. Крім того, стягненню з відповідача на користь позивачки, у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають витрати понесені нею на оплату судового збору в розмірі 640 гривень та правову допомогу в розмірі 1000 гривень.

Outcome: approved