Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсною угоду купівлі-продажу транспортного засобу та визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що починаючи з 30 вересня 2000 року по 17 вересня 2013 року перебувала у шлюбі з [PERSON] В період шлюбу у 2006 році ними придбане майно автобус марки «БАЗ-А07920», реєстраційний номер [NUMBER], право власності на який було оформлене на імя чоловіка. В 2011 року [PERSON], без її відома та дозволу відчужив вказаний автомобіль [PERSON] До цього часу, як пояснював чоловік, спірний транспортний засіб перебував в оренді у третіх осіб. Враховуючи, що автобус продано без її згоди, а отримані кошти використанні не в інтересах сімї, просить суд визнати вказану угоду оформлену довідкою-рахунком недійсною та визнати за нею право власності по 1/2 частині спірного майна. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 11.06.2014 року, позовні вимоги уточнив та пояснив, що укладена угода порушує права його довірителя, як співвласника майна, оскільки спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, придбаний за спільні кошти в період шлюбу, тому розпоряджатися спільним обєктом необхідно за взаємною згодою подружжя, а враховуючи, що укладений договір виходить за межі дрібного побутового та підлягає державній реєстрації, то згода іншого подружжя повинна бути подана письмово. Враховуючи, що при продажі автобусу не було отримано письмову згоду позивача, такий продаж, відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, підлягає визнанню недійсним. Просив суд, визнати продаж транспортного засобу недійсним, визнати спірне майно спільною сумісною власністю та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного майна. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити за необґрунтованістю. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10 березня 2015 року, в судовому засіданні надав письмові заперечення, відповідно до яких позовні вимоги не визнав, оскільки вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, в звязку з чим, підлягають застосуванню наслідки позовної давності. Також вказав, що автомобіль використовується в господарській діяльності відповідача фізичної особи-підприємця, та не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу за його відсутності, оскільки по справі надано достатньо доказів про правовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Дослідженими в судовому засіданні доказами, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи судом встановлено, що з 30 вересня 2000 року сторони перебували у шлюбі, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області зроблений відповідний актовий запис №85 та видано свідоцтво про одруження, серії І-КГ №053583. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 17 вересня 2013 року. Під час перебування в шлюбі подружжям було придбано у власність транспортний засіб марки «БАЗ-А07920», реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований 20.05.2006 року ВРЕР м. Гола Пристань (свідоцтво про реєстрацію ВТС №019277), що підтверджується довідкою виданою ВРЕР ДАІ Голопристанського району УМВС України в Херсонській області від 25 квітня 2014 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, про що сторонами в судовому засіданні не заперечувалося. 12 липня 2011 року [PERSON] зняв\~спірний транспортний засіб\~з реєстрації у ДАІ та продав\~вказаний автобус відповідачу [PERSON] Згідно\~\~довідки-рахунку від 12 липня 2011 року серія КІМ № 641064 вказаний автобус було продано за\~\~132446,80 грн.,\~\~що свідчить про те, що договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до вимог ст.ст. 215, 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За вимогами ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В силу ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Оспорювана угода купівлі-продажу виходить за межі дрібного побутового, укладена стосовно цінного майна та відноситься до угод, які підлягають державній реєстрації. В звязку з чим, на його укладення потрібна письмова згода другого з подружжя.\~\~ Відповідачем до суду не надано доказів надання позивачкою письмової згоди на укладання угоди про відчуження спільного сумісного майна [PERSON], як і не надано доказів витрачання отриманих від продажу коштів на потреби сімї та про обізнаність позивачки про укладення такої угоди та її схвалення. Твердження, що автобус було продано під час шлюбу за взаємною згодою співвласників та витрачання коштів на потреби сім'ї ґрунтуються лише на припущеннях відповідача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином оформленої згоди на продаж спірного автобуса відповідач не надавав, матеріали справи таких доказів не містять. Таким чином, всупереч вказаним вимогам закону [PERSON] продав автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди дружини Як роз'яснено у п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання недійсним оспорюваного правочину\~\~може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи, що автомобіль є спільним майном подружжя, є цінним майном, то у відповідності до вимог ст. 65 СК України правочин на його відчуження потребує письмової згоди другого з подружжя. Отже, за вказаних обставин, правочин вчинений чоловіком по відчуженню автомобіля без письмової згоди дружини підлягає визнанню недійсним. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання продажу транспортного засобу укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним підлягають задоволенню. Не заслуговують на увагу твердження відповідача про застосування строків позовної давності до вказаних позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Із матеріалів справи встановлено, що позивач про порушення свого цивільного права дізналася під час розгляду іншої справи в 2014 році з довідки виданою ВРЕР ДАІ Голопристанського району УМВС України в Херсонській області від 25 квітня 2014 року № 6/41-256. Крім того, продаж спірного транспортного засобу відбувався 12 липня 2011 року, що підтверджується довідкою-рахунком серії КІМ № 641064 посвідченої ТОВ «Інкомавто» від 12 липня 2011 року. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом 10 липня 2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Також, не заслуговують на увагу пояснення представника відповідача, що спірний транспортний засіб є (був) власністю фізичної особи підприємця та не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 р. №17-рп/2012, встановлено, що статутний капітал та майно приватних підприємств є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, слід відзначити, що під час купівлі транспортного засобу у травні 2006 року [PERSON], згідно акту прийому-передачі автобуса від 19 травня 2006 року та інших документів, в тому числі накладної № РНК - 000025 від 22 травня 2006 року виступав, як фізична особа (громадянин). Таким чином, твердження відповідача викладені в заперечені на позовну заяву є необґрунтованими. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В силу ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На даний час будь-якої домовленості щодо поділу зазначеного майна між сторонами не досягнуто. Враховуючи, що транспортний засіб є неподільною річчю, і жодна із сторін не виявила бажання отримати грошову компенсацію за частку в спільній сумісній власності, суд приходить до висновку про визнання транспортного засобу в рівних частках за кожним із подружжя. Меж тим, суд не вбачає необхідності у задоволенні вимоги про визнання автобуса спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такий правовий статус придбаного за спільні кошти в період шлюбу майна визначений законодавством, що також було встановлено в ході розгляду справи. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 121,80 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial