Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 15.01.2014 р. вона подала відповідачу заяву про звільнення у зв'язку із виходом на пенсію, також просила виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох місячних окладів відповідно до вимог ст.44 КЗпП України. 16.01.2014 р. її було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. На її звернення до відповідача про виплату вихідної допомоги їй надано відповідь, що допомога їй сплачуватися не буде, а 11.03.2014 р. рішенням комісії з трудових спорів їй було відмовлено у задоволенні її заяви про виплату вихідної допомоги. У зв'язку з вищенаведеним, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов'язати відповідача виплатити їй вихідну допомогу станом на 31.03.2014 р. в сумі 3562 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 3035,45 грн. В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги (а.с.101) підтримала в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні передбачені ст.44 КЗпП України підстави для виплати їй вихідної допомоги. Представник третьої особи в судовому засіданні не був присутнім, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, допитавши сторони, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала в КЗ «Маріупольське територіальне медичне об'єднання здоров'я дитини і жінки» на посаді сестри-господарки. Судом встановлено, що 15.01.2014 р. [PERSON] подала відповідачу заяву про звільнення у зв'язку із виходом на пенсію з 16.01.2014 р. (а.с.10). Відповідно до наданої позивачкою трудової книжки, на підставі наказу №32-К з 16.01.2014 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.8). Частиною 1 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, саме за зазначеною нормою позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення, вказавши причину неможливості продовжувати роботу - вихід на пенсію. Право працівника на отримання вихідної допомоги при звільненні чітко окреслена ст.44 КЗпП України і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно з частиною 3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Таким чином, позивачка мала б право на отримання вихідної допомоги лише при звільненні з підстав, передбачених частиною 3 ст.38 КЗпП України, проте у заяві про звільнення [PERSON] вказані підстави, передбачені частиною 1 ст. 38 КЗпП України, внаслідок чого вимоги ст.44 КЗпП України на неї не розповсюджуються. Розглядаючи спір відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд за межі позовних вимог не виходить. Оскільки підстав для зобов'язання відповідача виплатити вихідну допомогу судом не встановлено, відсутні правові підстави для нарахування сум середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed