Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з втратою почуття любові, відсутністю взаєморозуміння, взаємоповаги між ними. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинилося з березня 2019 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і буде суперечити її інтересам та інтересам дитини, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Додатково у позові зазначила, що вона на теперішній час не в змозі самостійно матеріально забезпечувати дочку для задоволення елементарних потреб дитини у харчуванні, одязі, навчанні, вихованні, лікуванні, у зв`язку з чим просить також стягнути з відповідача на свою користь на утримання дитини аліменти, який останній має можливість надавати, оскільки є людиною працездатною, не інвалід, та не має на утриманні непрацездатних осіб. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позову. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 19 липня 2014 року у Комунарському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 565, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.07.2014. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження. Позивачка разом з донькою [PERSON] , [INFO] , проживають окремо від відповідача, дитина повністю перебуває на її утриманні, що підтверджується актом ОСББ «Бородінська-12» від 15.10.2020. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, що визнається сторонами. Спільне життя сторін не склалося, у зв`язку з втратою почуття любові, відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги між ними. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб. Вказані обставини визнаються сторонами. Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, що є неприпустимим. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнав позов, позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка у позовній заяві просить залишити їй шлюбне прізвище, суд вважає за доцільне залишити позивачці [PERSON] шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1,2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Положеннями ч.2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитини не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлену позивачкою вимогу про стягнення аліментів необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Outcome: approved