Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Вовківської сільської Пустомитівського району Львівської області №101 від 19.09.2007 року в частині безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1413 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої у с. Загір`я, Пустомитівського району, Львівської області; судові витрати стягнути з відповідачів солідарно. \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що [PERSON] , є власницею земельної ділянки площею 0,1374 га (кадастровий номер: 4623681800:02:002:0001), яка розташована у селі Загір`я Пустомитівського району Львівської області. Ця земельна ділянка була отримана позивачкою у порядку приватизації на підставі рішення Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 25.07.2003 р. № 36 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка позивачки межує із земельною ділянкою відповідачки, [PERSON] , площею 0,1413 га (кадастровий номер: 4623681800:02:002:0099), яку остання отримала у порядку приватизації на підставі рішення Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 19.09.2007 р. №101 з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 15.01.2020 р. позивачка звернулася у Відділ у Пустомитівському районі Головного правління Держгеокадастру у Львівській області із заявою про внесення відомостей (змін до них) щодо своєї земельної ділянки до Державного земельного кадастру. Однак Рішенням № РВ-4601425982020 позивачці відмовлено у вчиненні вказаних дій. У додатках до вказаного Рішення: Протоколі № ПП-4601103702020 проведення перевірки електронного документа (Додаток 3) та Висновку щодо перевірки електронного документа вказано, що в межах земельної ділянки позивачки знаходиться частина земельної ділянки відповідачки, площа перетину яких співпадає на 4,4817%. Отримавши вказані документи, позивачка, [PERSON] , дізналася, що відповідачка, [PERSON] неправомірно ще у 2007 році оформила право власності на свою земельну ділянку, безпідставно включивши у приватизацію і частину земельної ділянки, яка належала позивачці та яку позивачці раніше уже було надано у власність рішенням сесії сільської ради у 2003 р. Перед приватизацією своєї земельної ділянки [PERSON] не погоджувала її межі із позивачкою, що дало відповідачці можливість включити в приватизацію частину земельної ділянки [PERSON] і отримати, таким чином, у власність земельну ділянку більшої площі, ніж та, що перебувала у її користуванні. Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними власники (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність. Важливо, що позивачка приватизувала свою земельну ділянку 25.07.2003 р., тобто на три роки раніше, ніж відповідачка (19.09.2007 р). При цьому, [PERSON] при приватизації у 2003 р. вказаної земельної ділянки погодила її межі із суміжними землекористувачами, у т. ч. і з відповідачкою, [PERSON] , що підтверджується актом встановлення і узгодження меж земельної ділянки [PERSON] . Тому [PERSON] не вправі була у 2007 р. приватизовувати, а Вовківська сільрада передавати їй у власність частину земельної ділянки [PERSON] , яка на той час уже три роки перебувала у приватній власності позивачки. Таким чином, вважає, що оскаржуване рішення сільської ради є незаконним, оскільки ним порушено право приватної власності позивачки шляхом повторного передання у власність іншій особі частини її земельної ділянки. Ухвалою від 13.03.2020 року провадження у справі відкрито. 28.04.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] позов заперечив у повному обсязі просить у задоволенні такого відмовити, а також заявив про сплив строків позовної давності, які просить застосувати судом. Зазначає, що ще у 2013 році [PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просила зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1413 га., розташованої у [ADDRESS] та знести самочинний об`єкт незавершеного будівництва нежитлової будівлі за вказаною адресою. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.10.2013 р. у справі № 450/3151/13-ц, позов [PERSON] задоволено повністю. У рішенні зазначено, що [PERSON] позовні вимоги визнала та вказала, що будівництво нежитлової будівлі було здійснено без відповідних дозволів із порушенням державних будівельних норм, а тому [PERSON] згідна на усунення перешкод у користуванні [PERSON] її земельною ділянкою шляхом знесення самочинно зведеної споруди. Крім того, питання належності земельної ділянки розміром 0,1413 га було вирішено ще у 2013 році. Суд у своєму рішенні встановив, що вказана ділянка належить [PERSON] . Додатково, у вищевказаному рішенні суду зазначено, що з копії акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки громадянки [PERSON] , кадастровий номер 4623681800:02:002:0001 вбачається, що суміжною до ділянки [PERSON] є ділянка [PERSON] , окрім того відсутні будь-які застереження з приводу погодження меж земельних ділянок, зокрема з боку [PERSON] . Таким чином, визнання у 2013 році позовних вимог [PERSON] спростовують твердження позивача щодо погодження меж земельної ділянки з відповідачем ще у 2003 році, оскільки в інакшому не могло б виникнути питання про усунення перешкод у користуванні [PERSON] її земельною ділянкою станом на 2013 рік. Також це спростовує твердження позивача про те, що така лише у 2020 р. дізналась про «неправомірність оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку у 2007р.». 12.06.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 21.07.2020 року надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що рішенням суду у справі № 450/3151/13-ц, на яке покликається відповідач [PERSON] не встановлювався факт накладення чи не накладення спірних земельних ділянок, а також не вирішувалось питання законності оскаржуваного рішення Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 101 від 19.02.2007 року, що є предметом спору що розглядається, окрім того позивач дізналась про порушення її права в частині накладення земельних ділянок лише 24.01.2020 року, а тому перебіг строку позовної давності не міг початись у 2013 році. 24.07.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів 20.08.2020 року подано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив. 14.12.2020 року справу призначено до судового розгляду. 23.02.2021 року надійшла повторна заява про застосування позовної давності. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задоволити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить такий задоволити. Дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав наведених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, а також наданих суду письмових поясненнях, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Відповідно джо ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так рішеннями суду встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,1413 га у с. 3агір`я Пустомитівського району Львівської області кадастровий номер 4623681800:02:002:0099 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 15769073 від 31.12.2013 року. Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4600925542013 від 27.12.2013 року, земельна ділянка кадастровий номер 4623681800:02:002:0099, площею 0,1413 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового господарських будівель і споруд, належить [PERSON] , на підставі Державного акту ЯЕ568959 від 23.11.2009 року. Вказана земельна ділянка межує із земельною ділянкою [PERSON] . Відповідно до державного акту права власності на земельну ділянку серії ЛВ №9019619 від 30.12.2003 року [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0.1374 га. призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд розташованої в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області. Згідно технічної документації по видачі Державного акту на право власності на землю [PERSON] , яка розташована на території с. 3агір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області виготовлена у 2003 році Пустомитівським районним центром Державного земельного кадастру. У даній технічній документації наявний план встановлення меж та таблиця ліній і дирекцій них кутів. Координати поворотних точок в системі СК-63 або УСК - 2000 в цій документації відсутні. Повторно у 2014 році позивачкою [PERSON] була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка розташована на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, та вказана технічна документація повинна була формуватись виходячи із уже наявних даних зареєстрованої ділянки [PERSON] , яка вже була сформована. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частина 3 та 4 тієї ж статті ЗК вказує, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Оскільки станом на час розробки технічної документації із встановлення меж земельної ділянки [PERSON] у 2014 році (де наявні координати меж земельної ділянки), технічна документація із встановлення меж земельної ділянки [PERSON] вже була розроблена (у 2013 році) та ділянка пройшла реєстрацію, тому відповідно технічна документація [PERSON] мала бути розроблена з врахуванням технічної документації [PERSON] . Відповідно до висновку експертів Львівського науково-дослідного інституту. судових експертиз від 21.11.2019 року №3372/3373/3374/3375/3376 вбачається, що при співставленні державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №019619 від 30 грудня 2003 року, виданого [PERSON] з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2009 року ЯЕ568959 виданого на ім`я [PERSON] встановлено, що розміри ліній спільної межі в зазначених актах не співпадають. В державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №019619 від 30.12.2003 року, виданого [PERSON] розміри спільної межі становлять 52,18 м. та 31,23 м. в Державному акті на право власності на земельну ділянку від 23.11.2009 року виданого [PERSON] розміри спільної межі становлять 59,21 м та 24,72 м. враховуючи вище зазначене, вирішити експертне завдання шляхом співставлення планів земельних ділянок згідно державних та подальшим порівнянням з даними отриманими під час обміру земельних ділянок в натурі, не можливо. Тому місцеположення земельних ділянок визначається за умови їх переобчислення до відповідної державної системи координат. Судовими експертами під час огляду встановлено, що земельна ділянка площею 0,1413 га кадастровий номер 4623681800:02:002:0099 та земельна ділянка площею 0,1374 га, що розташовані за адресою: Львівська область, Пустомитівський район с. Загір`я є забудовані, їх межі закріплені межовими знаками. Експертами було проведено обміри земельних ділянок, кадастровий номер 4623681800:02:002:0099, що належить [PERSON] та земельної ділянки кадастровий номер 4623681800:02:002:0001, що належить [PERSON] в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області GNNS приймачем марки Trimble R2 та встановлено їх фактичний порядок користування та розташування на місцевості. В подальшому експертами здійснено співставлений даних отриманих під час огляду і обмірів об`єктів дослідження з даними технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] , кадастровий номер 462368180002:02:002:0099, а саме: з каталогом координат кутів зовнішніх меж землекористування. На підставі викладеного, експерти дійшли висновку, що земельна ділянка кадастровий номер 462368180002:02:002:0099, що належить [PERSON] на праві приватної власності згідно державного акту про право власності на землю серії ЯЕ №568959, виданого на підставі рішення сесії від 19.09.2007 року №101 Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та земельна ділянка площею 0,1374 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташована в с. Загір`я Пустомитівського району Львівської області, що належить позивачці згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЛВ №9019619 від 30.12.2003 року не накладаються. Суд критично оцінює експертизу №24/20 від 23.04.2020 року ТОВ «СЕРБ», оскільки судовим експертом Бочуляк Р.П. у експертному висновку проведено порівняння координат поворотних точок меж земельних ділянок, які він отримав з технічних документацій, а саме: технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що виготовлена у 2013 році ПП «ГАБР-Л» та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] , яка розташована на території с. Загір`я Вовківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області виготовлену у 2014 році. Дані технічної документації були порівнювані без виїзду на місце. Окрім того, за кадастровим номером, який вказаний позивачкою [PERSON] у позовній заяві, та який вказаний у державному акті на право власності на земельну ділянку ЛВ № 019619 від 30 грудня 2003 року на ім`я [PERSON] , у відділі Держземагенства у Пустомитівському районі зареєстрована інша земельна ділянка розміром 0,0425 га, яка знаходиться зовсім в іншому місці і котра не належить [PERSON] , а належить гр. [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [PERSON] набула право на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору 19.11.1999 р. № 2289 та державного акту від 01.01.2001 року № ЛВ 573037 та зареєструвала земельну ділянку 27.05.2016 року. Отже [PERSON] вже в 2001 році отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 4623681800:02:002:0001, який вказаний у державному акті на право власності [PERSON] . Як наслідок, є співпадіння кадастрових номерів різних земельних ділянок. Відмінність полягає лише у тому, що [PERSON] зареєструвала земельну ділянку в Відділі Держгеокадастру Пустомитівського району, а [PERSON] не зареєструвала. [PERSON] отримала державний акт на право власності на землю на 2 роки раніше від [PERSON] . Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову суд враховує, що обставини на які покликається позивач на підтвердження своїх позовних вимог не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, разом з тим такі, не можуть слугувати підставою для визнання незаконним та скасувати рішення Вовківської сільської Пустомитівського району Львівської області №101 від 19.09.2007 року в частині безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1413 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої у с. Загір`я, Пустомитівського району, Львівської області. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. На підставі пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V). За наявності зазначених обставин, очевидним для суду є відсутність порушеного права позивача, рішенням Вовківської сільської Пустомитівського району Львівської області №101 від 19.09.2007 року, реалізація якого та реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачкою [PERSON] не виступає у причиновому зв`язку із неможливістю [PERSON] здійснити реєстрацію належного їй права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4623681800:02:002:0001, оскільки така здійснюється за наявності технічної документації із землеустрою, яка має бути розроблена з врахуванням технічної документації земельної ділянки, яка належить [PERSON] , та право власності на яку було зареєстроване у 2013 році. Таким чином, суду не доведено, що оскаржуваними рішеннями відповідача було порушено право власності позивача, оскільки набуття такого судом не встановлено, а тому відмовляючи у задоволенні позову суд зазначає, що доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірними рішеннями Вовківської сільської ради на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаними рішенням, без належного на те обґрунтування, що не є тотожним порушенню права чи інтересу, а протилежного суду не доведено. Що стосується клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності та доводів представника відповідача, щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, суд приходить до наступного висновку. Стаття 256\~ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. В судовому засіданні не встановлено підстав вважати, що рішення Вовківської сільської Пустомитівського району Львівської області №101 від 19.09.2007 року впливає та права та інтереси позивача [PERSON] а відтак, в задоволенні позову слід відмовити по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: approved