Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 26.12.1962 вона уклала шлюб з [PERSON] , 23.01.1970 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області, шлюб було розірвано, але вони залишилися проживати однією сім`єю. 23.02.1971 [PERSON] придбав 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . 02.03.1999 позивачка та [PERSON] знову одружилися і 27.05.2004 року склали заповіт подружжя, згідно якого будинок заповіли [PERSON] . В подальшому позивачка звернулася до нотаріуса, щоб скласти новий заповіт, проте отримала відмову, оскільки існувала заборона на нерухоме майно зазначене у заповіті. Після зняття заборони через суд, нотаріус знову відмовив у здійсненні нотаріальної дії, оскільки позивачка та [PERSON] відмовилися від спадщини, що не відповідає дійсності, а саме намірам заяви, яку вони підписали у нотаріуса після смерті [PERSON] . Будинок мав залишитись спочатку позивачці, а потім [PERSON] , як вказано в заповіті. [PERSON] залишався банківський вклад і транспортний засіб, оскільки житлом він був забезпечений раніше. Стверджуючи, що заяву про відмову від спадщини написано під впливом помилки, просила визнати недійсною заяву про відмову від спадщини від 18.03.2005. 27.01.2020 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача [PERSON] адвокат Охлопков О.І. проти задоволення позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та сплив строку позовної давності (а.с.76). 29.01.2020 від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої вона просила суд визнати недійсною заяву про відмову від спадщини від 18.03.2005 та визнати права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Ухвалою Скадовського районного суду від 11.11.2019 відкрито провадження по вказаній справі. Ухвалою від 26.05.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували з підстав викладених у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що між ним та [PERSON] була усна домовленість про відмову на користь брата від транспортного засобу та банківського вкладу. Зі слів нотаріуса ця відмова не розповсюджувалася на інше майно тому вони і підписали ці заяви. Але враховуючи, що [PERSON] погрожує виселенням [PERSON] просив визнати відмову від спадщини недійсною. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 02.03.1999 Скадовським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Херсонської області, [PERSON] та [PERSON] одружились 03.03.1999. 27.05.2004 приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Вербовським В.М. посвідчено заповіт подружжя, складений [PERSON] та [PERSON] , згідно якого житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] заповіли [PERSON] (а.с.54). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно заяви, посвідченої державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори Херсонської області 18.03.2005, [PERSON] відмовилася від належної їй частини спадкового майна на користь сина спадкодавця [PERSON] (а.с.8). Згідно заяви, посвідченої секретарем Птахівської сільської ради Скадовського району Херсонської області 28.03.2005, [PERSON] відмовився від належної йому частини спадкового майна на користь сина спадкодавця [PERSON] (а.с.53). Листом державного нотаріуса Скадовської державної нотаріальної контори Херсонської області від 24.09.2019 №579/02-14 [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після смерті [PERSON] , оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності подружжя на це майно та документи, що посвідчують шлюбні відносини зі спадкодавцем у відповідний період. Крім того, дружина спадкодавця [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Єдиним спадкоємцем є [PERSON] (4-5). Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. У постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 постанови). Аналіз наведених норм матеріального права та роз`яснень Верховного Суду України з приводу застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави зробити висновок про те, що недійсним з підстав його вчинення під впливом помилки може бути визнано правочин, якщо особа, яка вчинила цей правочин, помилилася щодо обставин, неправильне сприйняття яких вплинуло на її волевиявлення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. У даній справі [PERSON] не посилалася на наявність обставин, під впливом яких вона допустила помилку щодо сприйняття природи відмови від спадщини, а стверджувала, що вона не бажала відмовлятися від спадщини на користь відповідача, а підписуючи заяву, думала, що підписує документ про відмову від спадщини в частині банківського вкладу та транспортного засобу. Тобто, на думку суду, помилка мала місце через незнання закону чи неправильного його тлумачення, внаслідок чого позов задоволенню не підлягає. Враховуючи відмову у визнанні недійсною заяви про відмову від спадщини, також, не підлягає задоволенню вимога про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна у вигляді житлового будинку як похідна від неї. Заява представника відповідача про сплив строків позовної давності судом не розглядається, оскільки в позові відмовлено по суті через його необґрунтованість. Таким чином, суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed