Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликалась на те, що є власником згаданої квартири, де й проживає з сімєю. Відповідач колишня дружина її сина (невістка), яка хоча і зареєстрована в квартирі з 27.04.2007р., однак жодного дня в ній не проживала. Окрім цього, 07.12.2009р. шлюб між відповідачкою та її сином розірвано. У звязку з реєстрацією відповідачки вона не може оформити житлову субсидію, тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування належним їй житлом та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідачка в удове засідання не зявилась, подала суду письмову заяву в якій позов визнала, не заперечила проти його задоволення, просила розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідно до ст.11, ч.2 ст.31, ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заслухавши позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст.ст.71,72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців; визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад строки, встановлені законом, проводиться в судовому порядку. При цьому відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зобовязаний з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення тощо). Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2004р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4207732 від 21.07.2004р. квартира [ADDRESS] належить [PERSON]. Свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що є сусідами позивачки; [PERSON] у квартирі [ADDRESS], що належить [PERSON] не проживає та ніколи не проживала. Враховуючи наведене, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; відповідачка без поважних причин понад шість місяців не проживає у спірному житлі, незважаючи на те, що жодних перешкоди у користуванні такою їй не чинять; участь в утриманні даного житла не приймає, тому є всі підстави визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Outcome: approved