Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, яка в подальшому уточнила позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним та скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, припинення права власності, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля розподіл майна подружжя, набутого під час шлюбу, виділення автомобіля відповідачу [PERSON] з виплатою позивачці грошової компенсації, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі з 24.09.2011р. по 10.01.2013р. Під час шлюбу за спільні кошти вони з відповідачем [PERSON] придбали автомобіль марки «KIA», модель «SEPHIA», вартістю 48000,00 грн., який за її згодою було зареєстровано за відповідачем [PERSON] В подальшому без відома позивачки відповідач [PERSON] зняв з реєстрації автомобіль та перереєстрував його за відповідачем [PERSON], який є його батьком. Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля; поділити вказаний автомобіль, виділивши його [PERSON]; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки компенсацію в сумі 24000,00 грн., які складають половину вартості відчуженого автомобіля. Також, позивачка посилаючись на те, що вона не давала згоди на відчуження зазначеного автомобіля, який є спільною власністю подружжя, а відповідач [PERSON] без згоди позивачки відчужив зазначений автомобіль, вважаючи відповідача [PERSON] недобросовісним набувачем, просила витребувати зазначений автомобіль із чужого незаконного володіння у відповідача [PERSON] та припинити право власності зазначеного автомобіля за відповідачем [PERSON], визнати недійсним та скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, який є спільною власністю подружжя. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, підтримав заперечення на позов, надані відповідачем [PERSON] та просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позивачки не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Представник Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області, яке було залучене судом до участі у справі в якості третьої особи в судове засідання не зявилася, але надала до суду пояснення згідно яких позовні вимоги не підтримала, просила відмовити в задоволенні позову та про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення та доводи позивачки, представника відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з розподілом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що 24 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту [PERSON] міськрайонного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 567 (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с. 4, 5, 71). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 10.01.2013р. шлюб між сторонами розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 1 (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 6, 17). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 30 постанови від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу сторонами 22.09.2012р. було придбано майно - автомобіль марки «KIA», модель «SEPHIA», 2003 року випуску (т. 2 а.с. 255, 257, 258, 261), який відповідач [PERSON] зняв з реєстрації у Центрі надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Арцизького, Саратського, Тарутинського та Татарбунарського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області (т. 2 а.с. 259) та 10.01.2013р. з власної ініціативи відчужив його шляхом продажу відповідачу [PERSON] згідно довідки-рахунку серії ДПІ № 951284 за ціною 37354,97 грн., заяви відповідача [PERSON] № 12317756 від 10.01.2013р. (т. 1 а.с. 9, 10, т. 2 а.с. 18, 19, 260, 262, 263, 264). З огляду на те, що сторони в період зареєстрованого шлюбу 22.09.2012р. придбали на імя відповідача [PERSON] автомобіль марки «KIA», модель «SEPHIA», тип легковий сєдан, номер шасі (кузова, рами) KNEFB227245300958, синього кольору, 2003 року випуску, то вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Проте судом встановлено, що зазначений автомобіль 10.01.2013р. відчужений відповідачем [PERSON] за 37354,97 грн. (т. 2 а.с. 263). Про іншу вартість спірного автомобіля сторони під час розгляду справи не дійшли згоди. За таких обставин з огляду на явність спору на час відчуження автомобіля, суд, за згодою позивачки, стягує на її користь половину вартості автомобіля в сумі 18677,48 грн. (37354,97 грн. : 2). Суд вважає, що посилання відповідача [PERSON] в запереченнях на позов, підтриманих в судовому засіданні його представником, на те, що спірний автомобіль придбаний за кошти відповідача [PERSON], який є його батьком та з метою забезпечення відсутності проблем при використанні зазначеного автомобіля відповідачем [PERSON] був тимчасово зареєстрований за відповідачем [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вони не підкріплені жодними належними та допустимими доказами у справі та спростовуються письмовими доказами по справі. Крім того, аналізуючи наведені вище норми закону та оцінивши докази, на які посилається позивачка, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за позивачкою право власності на ? частину спірного автомобіля, виділення відповідачу [PERSON] спірного автомобіля, припинення права власності на автомобіль марки «KIA», модель «SEPHIA» за відповідачем [PERSON], визнання недійсним та скасування свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля за відповідачем [PERSON] є необґрунтованими і безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачка в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить визнати за нею право власності на 1/2\~\~частини автомобіля марки «KIA», модель «SEPHIA», тип легковий сєдан, номер шасі (кузова, рами) KNEFB227245300958, синього кольору, 2003 року випуску та стягнути на її користь з\~\~відповідача [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля так як автомобіль відчужений. Таким чином,\~\~позивачка\~\~надала свою згоду на\~\~отримання грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль у звязку з чим суд, як зазначено вище, прийшов до висновку про наявність правових підстав, для визнання\~\~автомобіля марки «KIA», модель «SEPHIA», тип легковий сєдан, номер шасі (кузова, рами) KNEFB227245300958, синього кольору, 2003 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнення з останнього\~на користь позивачки в рахунок компенсації\~за належну їй 1/2 частину автомобіля\~18677,48 грн. так як на час розгляду справи встановлено, що вказаний автомобіль є відчуженим. Разом з тим, суд вважає неможливим застосування правового механізму для захисту порушеного права [PERSON] шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння з наступних підстав. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі придбано спірний автомобіль, який зареєстровано за відповідачем [PERSON], який в подальшому відчужив автомобіль відповідачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу. Правовідносини щодо спільної сумісної власності подружжя врегульовані главою 8 СК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на наведені норми закону та обставини справи, суд приходить до висновку, що придбаний в період шлюбу спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі. Враховуючи, що спірний автомобіль не може належати на праві власності позивачці, так як є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а частки сторін у спільному сумісному майні є рівними, відповідач [PERSON] не заявляв вимоги про витребування спірного автомобіля на його користь, то підстав для задоволення позовних вимог позивачки з заявлених нею підстав про витребування\~\~автомобіля на користь позивачки та відповідача [PERSON] не вбачається.

Outcome: partial