Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23.10.2009 року відповідачі взяли у неї та її чоловіка [PERSON] в борг 10430 доларів США, про що було складено розписку. 30.06.2011 року [PERSON] взяв у позивачки та її чоловіка [PERSON] в борг 5000 дол. США, про що було складено розписку. У звязку з тим, що строк повернення боргу в розписках зазначено не було, позивачкою 10.07.2015 року було направлено на адресу відповідачів претензію про повернення позики. Однак відповідачі борг не повернули. Таким чином [PERSON] повинен повернути борг позивачці в сумі 10215 дол. США, що еквівалентно 228988,63 грн. (Офіційний курс долару США на час подачі позову до суду складає 2241,69 грн. за 100 дол. США). [PERSON] повинна повернути позивачці борг в сумі 5215 дол. США, що еквівалентно 116904,13 грн. Просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову суму 10215 дол. США, що еквівалентно 228988,63 грн., з [PERSON] борг в сумі 5215 дол. США, що еквівалентно 116 904,13 грн., та судові витрати по справі. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на те, що відповідачі, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, позичили 23.10.2009р в неї за згодою її чоловіка кошти в розмірі 10430 доларів США, про що [PERSON], [PERSON] написали розписку. 30.06.2011р [PERSON] за розпискою від 30.06.2011р позичив у [PERSON] - 5000 доларів США. Розписки не містять кінцевої дати повернення боргу і є безстроковими. Відповідачі зобов'язувалися повернути кошти за першою вимогою [PERSON] Позивачка неодноразово зверталася до родини [PERSON] повернути терміново борг, так як кошти необхідні їй на операцію чоловіка, на що останні обіцяли в найкоротший термін вирішити це питання. В подальшому відповідачі взагалі почали ховатися від позивачки, не відповідали на телефонні дзвінки, не відчиняли позивачці двері квартири, в якій мешкали, тому позивачка направила на адресу відповідачів 10.07.2015 року письмову вимогу про повернення позики. Але до теперішнього часу борг відповідачами не повернуто, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про примусове стягнення позики. Відповідно до заяви чоловіка позивачки [PERSON], який не може брати участь у судових засіданнях, у звязку з тривалою хворобою, враховуючи, що надані у позику відповідачам грошові суми, є їх з позивачкою [PERSON] спільно нажитими коштами, він просить стягнути борг з відповідачів за договорами позики на користь позивачки. Ураховуючи викладене, та уточнивши позовні вимоги, [PERSON] просила суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 23.10.2009р. - грошову суму в розмірі 233 808,26 грн. Стягнути з [PERSON], на її користь заборгованість за договором позики від 30.06.2011р. - грошову суму в розмірі 112084,50 грн. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з тих же підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши що ними з дружиною в повному обсязі погашена заборгованість перед позивачкою за двома договорами позики. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, в поданій до суду заяві просила справу розглядати у її відсутність. Застухавши пояснення позивачки, її представника [PERSON], пояснення відповідача [PERSON], дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 23.10.2009 року відповідачі взяли в борг у [PERSON], [PERSON] 10430 дол. США. Відповідно до розписки від 30.06.2011 року відповідач [PERSON] взяв у позивачки та її чоловіка [PERSON] в борг ще 5000 дол. США. Строк повернення боргу в розписках не зазначено. 10.07.2015 року позивачкою було направлено претензію на адресу відповідачів з вимогою повернути борг, однак до теперішнього часу борг не повернуто. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. На підтвердження укладення договорів позики позивачкою надані розписки від 23.10.2009р та 30.06.2011р. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту розписок від 23.10.2009р та 30.06.2011р вбачається, що строк настання виконання зобов'язання сторонами не обумовлений, однак якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вимогу про повернення боргу позивачем пред'явлено 10.07.2015р року факт отримання відповідачами грошових коштів не оспорюється останнім та підтверджено позивачем відповідними борговими розписками, які містяться в матеріалах справи, та у встановленому законом порядку недійсними не визнані. Частина 1 ст.1049 ЦК України не визначає у якій формі має бути предявлена вимога до боржника і звернення [PERSON] з позовом до боржників про стягнення боргу є також особливою формою такої вимоги. Позов був предявлений до суду 09.09.2015 року, заочне рішення по даній справі прийнято 27.10.2015р, про заочне рішення відповідачі довідалися, як вони зазначають в заяві про скасування заочного рішення, лише 09.03.2016р, але до теперішнього часу позика відповідачами не повернута. Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України) Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України). Враховуючи, що договір позики має бути укладений у письмовій формі, тому факт повернення отриманих в позику коштів повинен також засвідчуватися відповідним письмовим документом, або наявністю на руках у боржника боргової розписки, як того вимагає ст.545 ЦК України. Посилання відповідачів на те, що розписка у даному випадку не свідчить про правочин, спростовується нормами ст.545 ЦК України та ч. 2 ст.1047 ЦК України, де зазначено, що доказом існування договору позики є наявність у кредитора розписки боржника, які і були пред'явлені позивачкою. Натомість доказів протилежного суду відповідачами не представлено, а міркування щодо змісту розписки ніяким чином не спростовують зафіксовану у ній інформацію: відповідачі отримали в борг у позивачки загальну суму 15 430 дол.США, про що в судовому засіданні [PERSON] не заперечував. Відповідачами не надано жодного належного доказу в підтвердження виконання зобов'язання за договорами позики від 23.10.2009р та 30.06.2011р. Суд не приймає до уваги таблицю, долучену до заперечень на позовну заяву, в якій відповідачі вказують, що в період з 25.02.2010р по 31.12.2014р ними щомісячно погашалась заборгованість, так як позивачка заперечує проти даного факту, крім того, жодного письмового документу в отриманні зазначених сум нею не видавалось, розписки від 23.10.2009р та 30.06.2011р не містять інформації про погашення позики. Крім того, деякі періоди, які зазначені в таблиці про повернення позивачці коштів, не відповідають дійсності, так як виходячи з епікризів від 22.03.2012р, 31.03.2014р, 31.03.2014р, 27.03.2013р., наданих позивачкою, вона з чоловіком знаходилась на стаціонарному лікуванні у обласному кардіологічному диспансері м. Херсон. Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON]М, [PERSON] вимагали повернути їм оригінали боргових документів у зв'язку із належним виконанням зобов'язання. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Відповідачі по справі про дійсність договорів позики не заперечували, відповідач [PERSON] пояснив, що при отриманні позики вони з дружиною діяли за спільною згодою, гроші вони отримували, розписки ними підписувалися, запозичені кошти вони брали на потреби сімї. Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Таким чином, оскільки грошові кошти відповідачами були використані на потреби сім'ї (для розвитку сімейного бізнесу), то відповідальність подружжя повинно нести в солідарному порядку. Майно, набуте як особами, які проживають однією сім'єю, так і подружжям (ст.ст. 74, 60, 61 СК України), у тому числі позичені кошти згідно укладених договорів позики, є спільною сумісною власністю таких осіб, а тому зобов'язання у зв'язку з таким майном є неділимими та солідарними. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст.60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність подружжя. Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, грошові кошти за договором позики від 23.10.2009 року підлягають стягненню з відповідачів солідарно на користь [PERSON] в сумі 10430 дол. США, що еквівалентно 233808,26 грн., за договором позики від 30.06. 2011 року підлягає стягненню з [PERSON] борг в розмірі 5000 дол. США, що еквівалентно 112084,50 грн.; судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 3458,94 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 243,60 грн., всього: 3702,54 грн. підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах по 1851,27 грн. з кожного. На підставі ст.ст. 526, 530, 554, 1046-1049, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: approved