Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати договір фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року недійсним; стягнути з відповідача сплачені нею кошти в розмірі 66000 (шістдесят шість тисяч) гривень 00 копійок авансового платежу; накласти арешт на рахунок та майно відповідача; повернути затрачені кошти на переїзд до м. Одеса в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок. Вказані вимоги мотивувала тим, що у Інтернет мережі на сайті «Авторіа» вона знайшла рекламне оголошення, в якому йшлося про швидке отримання автомобіля за акційною ціною. Вона хотіла отримати автомобіль з першим початковим внеском та з подальшою виплатою по договору фінансового лізингу. Після розмови з представником відповідача її попередили про необхідність сплати авансового платежу у розмірі 66000 (шістдесят шість тисяч) гривень 00 копійок, лише після цього було надано письмовий договір. Консультант не надав можливості ознайомлюватись з договором, пояснюючи це тим, що він розповів про всі істотні умови даного договору усно. Між нею та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», було підписано договір фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року. Предметом угоди є надання компанією системи послуг, спрямованих на отримання позики (придбання товару) на суму 66000 (шістдесят шість тисяч) гривень 00 копійок, в усній домовленості за ціною яка була на сайті «Авторіа, тобто 303000 (триста три тисячі) гривень. У договорі була написана інша сума, проте її повідомили, що помилились. Вона відразу зрозуміла, що її ввели в оману, але вже була внесена сума. Вона вимагала переукласти інший договір, тому що він не відповідає тій сумі, яка була вказана на сайті - 303000 грн.. [PERSON] відповіла, що змінити нічого не можна так, як вона сплатила та в квитанції вказаний номер договору і бланків в них немає. [PERSON] запевнила, що цей договір і розрахунки нічого не значать так, як новий договір переукладуть вже при отриманні автомобіля, та надрукувала лист-заяву, що їй нададуть автомобіль по ціні 303000 грн, спираючись на пункт 3.4.1. в договорі, який передбачає, що лізингоодержувач має право на умовах викладених у даному Договорі звернутися до Лізингодавця із заявою про надання йому іншої марки або моделі та модифікації транспортного засобу ніж зазначений у даному договорі. Після оплати авансового платежу на рахунок відповідача, вона так і не отримала на третій день автомобіля на який розраховувала. За межами офісу відповідача в неї зявилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного договору. Вона зрозуміла, що, якби менеджером було надано правдиву, доступну інформацію щодо даної угоди, то вона б не погодилася на її підписання. 02.03.2016 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою про розірвання угоди та повернення сплачених коштів. Відповіді вона не отримала. Вважає, що таку угоду укладено під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики відповідача. Адже, вона отримала нечітку інформацію під час укладання угоди та не могла ознайомитись належним чином з тим, що підписує. Дії відповідача підпадають під заборону п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме діяльність, яка вводить споживача в оману. На її думку відповідач і не збирався надавати їй автомобіль, адже довідки про доходи вона не надавала. Тому, видача автомобіля було б ризикованим для відповідача, адже в зв'язку з декретною відпусткою не працює. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є не справедливими. Частина 2 ст. 18 даного закону передбачає те, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Відповідно до ч. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним, або весь договір може бути визнаний недійсним в цілому. З умов договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Адже при укладанні угоди та договору було запропоновано внести кошти за автомобіль за одною ціною, а в реальності в договорі вказали ціну в два рази більшу. Коли вона хотіла укласти новий договір, то їй відповіли, що в них немає бланків. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, а ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» має лише довідку із реєстру Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Договір фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не було посвідчено нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно п. 12.13 Договору фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 66000 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. 3 вищевказаного Закону. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, фінансові послуги надаються фінансовими установами. Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Просить суд звернути увагу на те, що законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи, а надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, тому фінансова установа мас право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Виходячи із зазначених вимог чинного законодавства вважає, що послуги з фінансового лізингу TOB «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало, а тому правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) є недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України). Відповідно до ст. 85 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, які пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові у разі переїзду до іншого населеного пункту. В звязку з вищевикладеним просить суд задовольнити її позовні вимоги. В судове засідання позивачка не зявилася, про час, день розгляду справи повідомлена належно, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов і в разі неявки представника відповідача ухвалити заочне рішення. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Зі згоди позивачки суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 224 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів, та ухвалити по справі заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 01.03.2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 003389 (з додатками), предметом якого є транспортний засіб марки/модель Ford Kuga, комплектація/модифікація ambiente, обєм/тип двигуна 2,0 дизель, тип КПП механічна, тип приводу передній зазначений у п. 1.1. ст. 1 Договору та у Специфікації, що є додатком № 2 до Договору, вартістю 24087,59 доларів США, що на дату укладення договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, становить 660000,00 грн.. На виконання умов даного Договору позивачкою згідно квитанції № 0.0.514079246.1 від 01.03.2016 року були внесені кошти в сумі 66000,00 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, пятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відносини, що виникають у звязку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями (ч.1 ст. 5 Закону). Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону) Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобовязана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, повязана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. В судовому засіданні було встановлено, що станом на 01.03.2016 року інформація про ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на дату укладання договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто». Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України). Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у звязку з чим ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на укладання договору фінансового лізингу. Зазначені обставини є істотними, оскільки якби позивач володів цією інформацією, то не вступив у правовідносини з відповідачем «Лізингова компанія «Ваш авто». Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому згідно ч. 6 ст. 18 вищевказаного Закону. Проте усунення даних перешкод, шляхом внесення змін до умов договору є неможливим. Крім того, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу транспортний засіб марки/модель Ford Kuga є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015р. справа №6-2766 цс15. Таким чином, аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку посилання позивачки про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки договір фінансового лізингу від 01.03.2016 року, укладений між стронами по справі, нотаріально посвідчено не було, є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що в себе можуть включати лізингові платежі. Згідно п. 12.13 Договору фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. У відповідності до ст. 10 Договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 66000 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Згідно додатку до договору № 1 вбачається, що позивачкою сплачено не авансовий платіж, а адміністративний платіж в розмірі 66000,00 грн.. Вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. З п. 4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів за умови виконання Дізингоодержувачем вимог даного договору із врахуванням строків можливої затримки поставки предмету лізингу згідно з п. 1.7 Договору (з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу (стаття 9 Договору), Комісії за передачу предмета лізингу. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача. Отже, виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п. 10.14, 12.4, 12.5, 12.6 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. У частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. За таких обставин Договір фінансового лізингу № 003389 від 01.03.2016 року має бути визнаний судом недійсним з моменту вчинення та з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки, сплачені кошти в розмірі 66000 грн. адмінстратвиного платежу, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. А щодо витрат, понесених позивачкою на переїзд до м. Одеси в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок, то в цій частині її вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказані обставини встановлені з матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Задовольняючи таким чином позовні вимоги, згідно ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, понесені нею при сплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 917,87 грн. ((521,20 грн. +413,40 грн.) х 98,21 %).

Outcome: partial