Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що між нею та відповідачем і третьою особою було укладено кредитний договір та страхування № А03.21638.006472038 від 06.03.2020 року за яким вона отримала грошові кошти. Посилаючись на\~порушення відповідачем\~і третьою\~особою при\~укладенні вказаного\~договору вимог\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність»,\~Закону України\~«Про захист\~персональних даних»,\~Закону України\~«Про інформацію»\~і Закону\~України «Про\~страхування»,\~позивачка просить визнати його недійсним. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач подав відзив на позов у якому заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, оскільки при укладенні вказаного договору ним було дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про банки і банківську діяльність». Третя особа надала письмові пояснення щодо відзиву у яких заперечила щодо вимог позову та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на дотримання при укладенні оспорюваного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про страхування». Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 06 березня 2020 року між [PERSON] та АТ «Ідея банк» і ТОВ «Страхова компанія «АРКС лайф» укладено договір кредиту та страхування № А03.21638.006472038 на суму 39 605\~гривень 00 копійок на строк 24 місяці (а.с. 24). Вирішуючи справу по суті, судом проаналізовано відповідні норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про страхування». Зокрема, як вбачається з паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 06.03..2020 року, яку власноручно підписано позивачкою, остання письмово підтвердила, що отримала і ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи із обраних позивачкою умов кредитування; підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивачки та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивачки, в тому числі, в разі не виконання нею зобов`язань за кредитним договором. Під час укладення спірного договору позивачка жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила. Також, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», позивачка мала право протягом 14-ти календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивачка не відмовилася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала і не зверталася до відповідача за додатковими роз`ясненнями положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Крім того, 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Спірний договір був укладений після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим; для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: -доходи кредитодавця у вигляді процентів; -комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; -інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Пунктом 4 паспорту споживчого кредиту додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, у пункті 7.4. таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», відповідач, на виконання наведених вимог закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту. Також, згідно із ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Натомість, під час розгляду справи судом не встановлено, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України і/або суперечить іншим актам цивільного законодавства. Також, суд приймає до уваги висновки Верховного Суду України у постанові від 08.06.2016 року (справа № 6-330цс16) про те, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно,\~ по-перше,\~порушують принцип\~добросовісності (пункт\~6\~частини першої\~статті 3,\~частина третя\~статті 509\~ЦК України);\~по-друге,\~призводять до\~істотного дисбалансу\~договірних прав\~та обов`язків\~сторін;\~по-третє,\~завдають шкоди\~споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Відповідно до ст. ст.\~6,\~627 ЦК України\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно\~ст. 628 ЦК України. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи\~із змісту\~ст.\~ст.\~1054,\~1055\~Цивільного кодексу\~України,\~слід визнати,\~що між\~сторонами було\~узгоджено всі\~істотні умови,\~необхідні для\~договорів даного\~виду,\~а відповідно\~відсутні будьякі правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. При цьому, суд також враховує і правову позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-1341цс15, за якою інформація про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, однак навіть у випадку ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.\~203 ЦК. Крім цього, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Відповідно до п. 7 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Стосовно доводів позивачки про порушення вимог Закону України «Про страхування», суд зважає на таке. За договором кредиту та страхування № А03.21638.006472038 від 06 березня 2020 року ТОВ «Страхова компанія «АРКС лайф» має зобов`язання щодо захисту майнових інтересів позивача, пов`язаних з його життям, здоров`ям та працездатністю; розмір страхового платежу було визначено в сумі 1\~885 гривень 95 копійок, тобто 5 % від суми кредиту. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. При цьому, позивачка в письмовому вигляді підтвердила, що послуга страхування обирається нею добровільно за власним бажанням і вона повністю розуміє, що нею обирається страхова компанія ТДВ «Страхова компанія «АРКС «ЛАЙФ», всі умови договору їй відомі та зрозумілі, що спростовує доводи Позивача про нав`язування їй страховика. Отже, під час розгляду справи, позивачем не доведено того факту, що відповідач не виконав умови укладеного між ними договору. При цьому,\~за своїм змістом умови спірного\~договору не\~містять положень,\~які б\~суперечили вимогам\~чинного законодавства або\~інтересам сторін; кредитний договір укладено із\~додержанням форми, встановленої законодавством. Як підсумок, позивачці було надано повну, всебічну, об`єктивну та достовірну інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, а тому твердження позивачки на порушення відповідачем її прав, суд не приймає до уваги та відхиляє, оскільки зазначені твердження і доводи позивачки не підтверджуються будь-якими доказами. Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір не є наслідком використання відповідачем нечесної підприємницької практики та навмисного введення в оману позивачки щодо його прав та обов`язків сторін, а тому і підстави для визнання його недійсним також відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed