Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку( доходів ) але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення і до її повноліття. Свою вимогу позивачка мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2007 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.02.2010 року відділом РАЦС Подільсього районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано розірвання шлюбу між ними, актовий запис № 84 від 25.02.2010 року. Посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини і сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. З моменту припинення шлюбних відносин проживають відокремлено один від одного, ведуть роздільне господарство, дитина повністю знаходиться на її утриманні, проживає разом з нею. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, незважаючи на те, що може це робити, чим ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку. Відповідач інших стягнень по виконавчим документам не має і може здійснювати виплату аліментів на утримання дитини в зазначеному розмірі, виходячи з матеріального стану її та відповідача та прожиткового мінімуму, розміру необхідної допомоги на утримання сина, витрат необхідних для всебічного розвитку дитини Зазначає, що оскільки добровільно вирішити питання стягнення коштів на утримання дитини відповідач не бажає вимушена звернутись до суду з вказаним позовом та просила суд стягнути з відповідача на утримання сина аліменти. В судове засідання позивачка та відповідач не з'явились, про день час та місце слухання справи повідомлені вчасно та належним чином, позивачкою до суду надано заяву, згідно якої остання просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Причини неявки відповідача суду невідомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статті 79, 80 СК України визначають, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за №3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено в судовому засіданні сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно наданого суду свідоцтва про розірвання шлюбу 25.02.2010 року відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, про що свідчить актовий запис № 84 (а.с.3). Судом встановлено та не спростовано відповідачем та обставина, що між ним та позивачкою припинені сімейно-шлюбні відносини, ведення спільного господарства та бюджету, та, що дійсно відповідачем надається матеріальна допомога на утримання неповнолітньої дитини. Суд вважає, що відповідно до наданих суду матеріалів, враховуючи матеріальний стан позивачки, підлягає задоволенню стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення і до її повноліття. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також виходячи з того, що суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову позивачки, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 гривень 20 копійок, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст. 180-185, 191, 199 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3,

Outcome: approved