Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.10.1999. У вказаній квартирі зареєстрований колишній чоловік її дочки [PERSON] , однак відповідач у даній квартирі не проживає, оскільки має власну квартиру. Від того, що відповідач зареєстрований у квартирі, позивачка відчуває постійні незручності, а саме, комунальні служби нараховують кошти виходячи з кількості осіб, які зареєстровані у вказаній квартирі. Позивачка є пенсіонером, має скрутне матеріальне становище та не бажає сплачувати комунальні рахунки за відповідача. Відповідач на прохання позивачки, добровільно не хоче знятися з реєстрації за вказаною адресою. На підставі викладеного позивачка просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.10.2019 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивачки адвокат Фельський С.Л. надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачки, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримують, просять задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.1999, серія АВВ № 752856 належить на праві власності позивачу [PERSON] . Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2014 за № 335/731/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 11.04.2014. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за № 01-17/02/6027 від 24.10.2019. Відповідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.11.2019 у складі комісії завідувачем сектора Веремйова І.С., фахівців: [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що зі слів сусідів [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) та [PERSON] (квартира [ADDRESS] ) - громадянин [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року по теперішній час. Відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся. Даний факт суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди у користуванні власністю. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки, судом встановлено, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2014 року, тобто понад один рік, що перешкоджає позивачці у здійсненні прав щодо майна, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову у спосіб визначений законом, а саме усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved