Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом і просить визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 18 листопада 2013 року, право власності на земельну ділянку, площею 2,89 га, кадастровий номер 5121010100:01:002:0853, що розташована на території Біляївської міської ради, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 473352, виданого 19 серпня 2002 року на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації від 19 квітня 2002 року № 209/2002. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті чоловіка вона, як спадкоємець за заповітом, звернулася до державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, але постановою № 1062/02-31 від 02 квітня 2015 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки у державному акті на право приватної власності на землю невірно зазначено номер розпорядження, на підставі якого спадкодавцю була передана у приватну власність спірна земельна ділянка, а саме: 209/202 замість 209/2002. У звязку з викладеним вона звернулася з позовом до суду. Позивачка у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник Біляївської міської ради Одеської області до судового засідання не зявився, але надіслав заяву, в якій вказав, що проти задоволення позовної заяви [PERSON] не заперечує і просить справу розглянути у його відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 18 листопада 2013 року помер [PERSON] чоловік позивачки, згідно свідоцтва про смерть (а.с.16). Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,89 га, яка розташована на території Біляївської міської ради, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 473352 (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2013 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів [PERSON] усе своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, та на що він по закону буде мати право, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, та зареєстрований в реєстрі за № 1-3025 (а.с.14). Таким чином, відповідно до заповіту від 21 жовтня 2013 року, який не змінений і не відмінений, позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], згідно ст. 1223 ЦК України. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачка, як спадкоємець за заповітом, звернулася до державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, але постановою № 1062/02-31 від 02 квітня 2015 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки у державному акті на право приватної власності на землю невірно зазначено номер розпорядження, на підставі якого спадкодавцю була передана у приватну власність спірна земельна ділянка(а.с.17). Судом встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 473352, виданий на імя [PERSON] 19 серпня 2002 року, на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації від 19 квітня 2002 року № 209/2002, що підтверджується копією зазначеного розпорядження, витребуваного з архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації (а.с.10-11). Відповідно до п.«г» ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно положень ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як розяснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду з правилами позовного провадження. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки право власності [PERSON] на земельну ділянку на момент його смерті ніким не оспорюється, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати за позивачкою [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 18 листопада 2013 року, право власності на земельну ділянку, площею 2,89 га, кадастровий номер 5121010100:01:002:0853, що розташована на території Біляївської міської ради, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала йому на підставі державного акту серії Р1 № 473352, виданого 19 серпня 2002 року на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації від 19 квітня 2002 року № 209/2002.

Outcome: approved