Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. Позивачці - [PERSON] в процесі оформлення права на спадщину стало відомо, що на квартиру, яка належить на праві власності [PERSON] накладено арешт. 15.12.2018 року [PERSON] , рідною донькою якої є Позивачка та що підтверджується свідоцтвом про народження, померла, про що зроблено актовий запис № 1671 Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Згідно інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно, 17.11.2006 року о 15 год. 40 хв. П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було здійснено реєстраційну дію № 4075143 у вигляді накладення арешту на все майно належне на праві власності [PERSON] . Заявником для накладення арешту виступає Відділ державної виконавчої служби Деснянського району міст а Києва на підставі постанови ае 677865 від 09.11.2006 року. Позивачка наголосила, що у зв`язку із вище викладеними обставинами та враховуючи, що на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, яке належить [PERSON] на праві власності, внаслідок чого створює перешкоди у реалізації права на спадщину Позивачці, як рідної доньки та спадкоємиці за законом, отже, її право підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з - під арешту, а тому просить суд: -скасувати арешт з майна, що належить [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), накладений постановою ае 677865 від 09 листопада 2006 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського району міста Києва та внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.11.2006 року за № 4075143; -витребувати в П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі спадкову справу № 6327287 заведену після смерті [PERSON] (дата народження: [INFO] , дата смерті: [INFO] ); -стягнути з Деснянського районного Відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь Позивача судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до Деснянського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з під арешту. Призначено підготовче засідання по названій справі. Протягом підготовчого розгляду Позивачка у своїх заявах поданих до суду вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила проводити розгляд справи за наявними матеріалами. Державним виконавцем Деснянського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Федорченко Р.А. до суду було подано заяву, в якій він позов визнав частково, а саме зазначив, що вимога в частині стягнення судових витрат є безпідставною та не відповідає чинному законодавству. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Протягом судового розгляду справи Позивачка у своїх заявах поданих до суду вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила проводити розгляд справи за наявними матеріалами. Не заперечила щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Представники відповідача - Деснянського районного ВДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві протягом розгляду справи по суті просили розглянути справу за наявними матеріалами та доказами у справі, не стягувати судовий збір з Відділу та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що згідно інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно, 17.11.2006 року о 15 год. 40 хв. П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було здійснено реєстраційну дію № 4075143 у вигляді накладення арешту на все майно належне на праві власності [PERSON] , підставою обтяження є постанова ае 677865 ВДВС Деснянського району м. Києва від 09.11.2006 року. Згідно копії Свідоцтва про смерть виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а/з №1671) про те що [PERSON] (дата народження: [INFO] ) померла [INFO] у віці 64 років. Як вбачається з матеріалів справи, з питанням звільнення майна з під арешту Позивачка звернулась до Деснянського районного Відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві і на звернення отримала лист від 23.08.2019 року за вих. № 19468-Ш, в якому повідомляється, що при перевірці Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у Відділі на виконанні перебував виконавчий лист від 04.05.2006 року № 2-1760 про стягнення з [PERSON] на користь держави борг в сумі 51 грн. (ВП №4836509), але 22.05.2008 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу та оскільки станом на 23.08.2019 року виконавчий документ повторно до Відділу не надходив та на виконанні не перебуває додатково зазначено, що виконавчі провадження по 2015 рік (включно) знищено відповідно до вимог чинного законодавства і для вирішення питання по суті рекомендовано звернутися до суду. 04 березня 2021 року П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора направила на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи № 268/2019, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . З матеріалів спадкової справи встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 23 червня 2008 року дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом спадщину, на яку видано свідоцтва, складається з ј частини квартири [ADDRESS] , спадкоємицею є [PERSON] . Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до cт.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пунктами 1,2 постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні Позивачка має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved