Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №1 по вул.Лемика,28 в м.Стрий Львівської області. В обґрунтування позову покликалась на те, що відповідачка колишня дружина сина [PERSON] Шлюб між ними розірваний 28.11.2016р. Позивачка відповідно до договору дарування квартири від 26.10.2016р. є одноособовим власником квартири [ADDRESS]. У квартирі зареєстровані позивачка, її син, неповнолітня онука - [PERSON] [INFO] та відповідачка. Однак, фактично проживає лише позивачка з сином. Відповідачка, ще задовго до розлучення, на початку серпня 2016р. разом з дитиною забрала всі свої особисті речі, майно і перейшла проживати в квартиру, розташовану в м.Стрий по вул.Сагайдачного,35/9, яку винаймає із другим чоловіком. Про цю обставину вона зазначила у позовній заяві про розірвання шлюбу із сином позивачки від 24.10.2016р., в якій вказала своє нове місце проживання та наявність другого чоловіка. Відповідачка, залишивши квартиру, в якій зареєстрована, добровільно знятися з реєстрації не бажає. У звязку з тим, що відповідачка зареєстрована у квартирі, позивачка змушена нести зайві витрати на оплату комунальних послуг, немає змоги отримати житлову субсидію. Вважала, що відповідачка, не проживаючи з серпня 2016р. без поважних причин у квартирі, що належить позивачці, втратила право на користування такою. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявилась. Тому суд, на підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення позивача, свідків дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається із договору дарування квартири від 26.10.2016р. квартира [ADDRESS] належить [PERSON]. Згідно довідки виданої КП «Надія» від 20.02.2017р. за вищезазначеною адресою та відповіді на запит суду ВАДР ГУ ДМС у Львівській області в даному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] 20.01.1987р. народження. В позовній заяві [PERSON], з якою вона зверталася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу від 24.10.2016р. (а.с.8-9), остання зазначала, що вона покинула сімю та вказала нову адресу проживання, відмінну від адреси спірної квартири. Дані факти перевірені судом при ухваленні 28.11.2016р. рішення в справі №456/3252/16-ц. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що відповідачка [PERSON] рік разом з дочкою виселилась з квартири [PERSON] і відтоді у квартирі не проживає. Відповідно до ст.214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд з-поміж іншого вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~пунктами 1, 2\~частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік». В силу вимог ст.360-7 ЦПК України правові позиції ВСУ є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно із ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що між позивачкою і відповідачкою, яка вселилась у спірну квартиру як член сімї власника житла, не було будь-якої домовленості щодо порядку користування спірним житлом; [PERSON] після розірвання шлюбу із сином позивачки обрала собі інше місце проживання, спірне житло залишила і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік; не сплачує витрат на утримання квартири; позивачка, як власник квартири, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved