Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що 16 січня 2020 року за усною угодою позики передала [PERSON] 70000,00 гривень, на підтвердження чого була надана розписка. Згідно розписки [PERSON] зобов`язалась повернути кошти у строк три місяці з дати отримання, тобто до 16 квітня 2020 року. Однак, у зазначений строк кошти відповідачка не повернула, в зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача борг у розмірі 70000,00 гривень, три проценти річних від суми боргу та інфляційні витрати, а також стягнути судові витрати. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти клопотання про виклик свідків заперечувала, оскільки жодних свідків під час передавання грошових коштів не було. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Адоєвцев С.Є. проти позову заперечував, оскільки відповідачка брала лише 30000,00 грн. в строк на один місяць, в зв`язку з неможливістю повернути борг по сімейним обставинам, позивачка змусила відповідачку написати нову розписку на 70000,00 грн., без фактичного надання грошей. Просив у задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст.\~12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. ст.13, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 16 січня 2020 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики. Факт отримання позики підтверджується, розпискою [PERSON] про отримання коштів в сумі 70\~000,00 гривень. [PERSON] зобов`язалася повернути отримані кошти до 16.04.2020 року (а.с.5). В силу вимог ст.ст.\~11,\~629 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, і є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, у разі укладення договору позики на позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, вказаний в розписці, відповідачка позику не повернула. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо зобов`язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст.625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач свого обов`язку щодо повернення, отриманих від позивача грошових коштів не виконав. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладений наступний висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права, закріпленої у ч.2 ст.625 ЦК України: «У частині другій статті 625 ЦК України прямо визначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення». Таким чином, Відповідач зобов`язаний сплатити Позивачу суму боргу у розмірі 70000,00 гривень, три проценти річних від суми боргу у розмірі 2289,34 гривень (70000-сума боргу х 3 х 399-днів прострочення : 366 : 100) та інфляційні витрати у розмірі 5339,62 гривень (за період з травня 2020 року по травень 2021 року). Загальна сума заборгованості становить 77628,96 гривень. Аналізуючи зазначене, те, що позивач повністю обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх належними доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Посилання представника відповідача, про те, що позивачка змусила [PERSON] написати нову розписку на більшу суму, суд до уваги не приймає, оскільки не надано належно та допустимого доказу на підтвердження даному факту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved