Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в уточненому варіанті якого зазначила, що з 20.11.1970 року по 11.06.2014 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Запорізький сталепрокатний завод», звільнившись за власним бажанням, за ст.38 КЗУпП. В день звільнення в порушенні ст.ст.47,116 КЗУпП, відповідач не виплатив належні [PERSON] розрахункові кошти за період з 01.05.2014 року по 11.06.2014 року у розмірі 16042 грн., яку не виплатив й до тепер, посилаючись на відсутність коштів. Вважає такі дії відповідача порушенням його законних прав та інтересів, з посиланням на ст.ст.47,116,117 КЗУпП, просить стягнути на її користь заборгованість з заробітній платі в розмірі 16042 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.06.2014 року по 30.09.2014 року, виходячи з середньоденного заробітку в 45 грн. в розмірі 4950 грн., а також моральну шкоду розмірі 2000 грн., що разом становить 22992 грн. Сторони до суду не з'явилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача, надав заперечення в яких просить відмовити в задоволенні позову, вважає свої дії правомірними. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Як встановлено з матеріалів справи 11.06.2014 року позивачку звільнено з ПАТ «Запорізький сталепрокатний завод» за ст.38 КЗУпП (а.с.6). При звільненні позивачеві не виплатили заборгованість по зарплаті, яка становить 16042 грн. Виплата до теперішнього часу не проведена. Статтею 43 Конституції України передбачено право працівника на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до ст.47 КЗУпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по зарплаті в розмірі 16042 грн. Згідно ст.117 КЗУпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗУпП, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином суд вважає, що у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, що становить 110 днів з 11.06.2014 року по 30.09.2014 року, виходячи з середньоденного заробітку в 45 грн. та становить 4950 грн. Заперечення представника відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки дані правовідносини в повній мірі врегульовані нормами ст.116,117 КЗпП України. Згідно Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.3.1995 року, пункт 3 «Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.4 тієї ж Постанови «Відповідно до ст.137 ЦПК ( 1502-06 ) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується». Позивачем в не доведено жодної обставини, викладеної як вимога для наявності моральної шкоди, тому суд не вбачає підстав для задоволенні позовних вимог, в частині стягнення моральної шкоди з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial