Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22.04.2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність державного виконавця та начальника Жовтневого ВДВС ММУЮ задоволено та визнано бездіяльність державного виконавця Жовтневого ВДВМ ММУЮ [PERSON] та начальника Жовтневого ВДВС ММУЮ щодо невиконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 49\~130 грн неправомірною. У звязку з чим позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь 10\~000 грн у якості відшкодування моральної шкоди через бездіяльність Жовтневого ВДВС ММУЮ. Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що після повернення [PERSON] виконавчого листа постанова про повернення виконавчого документу була скасована, провадження відновлене, проте позивачка більше не предявляла виконавчий лист на виконання, без чого наразі неможливо реалізувати майно боржника. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, вислухавши сторони, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 18.07.2012 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області виданий виконавчий лист № 2/519/20300/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 46660,00 грн, судового збору в сумі 470,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн, а всього 49130,00 грн. 16.09.2015 державним виконавцем при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа винесено постанову про повернення виконавчого документу з підстав, передбачених п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. Згідно з довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.01.2013 за боржником зареєстровано 1/2 частку квартири [ADDRESS], на яку накладено арешт постановою від 11.02.2013 року. У звязку із розірванням договорів про реалізацію арештованого державними виконавцями майна із спеціалізованими підприємствами, заявки на реалізацію 1/2 частки квартири [ADDRESS], що належить боржнику [PERSON], не направлялись. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22.04.2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність державного виконавця та начальника Жовтневого ВДВС ММУЮ задоволено та визнано бездіяльність державного виконавця Жовтневого ВДВМ ММУЮ [PERSON] та начальника Жовтневого ВДВС ММУЮ (наразі Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного управління юстиції у Донецькій області) щодо невиконання виконавчого листа №2/519/2030/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 49\~130 грн за період з 11.02.2013 року неправомірною. Судом встановлено, що сама постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу позивачкою не оскаржувалася і не скасовувалася у судовому порядку. У той же час постановою начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного управління юстиції у Донецькій області від 29.12.2016 року було скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 16.09.2015 року, цього ж дня виконавче провадження відновлено. Позивачка вважає, що неправомірними діями та бездіяльністю працівників ВДВС їй завдано моральної шкоди у зв'язку з тим, що вона відчувала душевні страждання під час здійснення виконавчого провадження через протиправні дії відповідача, повязані з неможливістю реалізувати цивільні права, які визнані рішенням суду про стягнення на її користь грошових коштів. Пунктом 28 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, під час виконання судових рішень у цивільних справах», вказує, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.» У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу\~\~необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. г) вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу державної виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. За приписами статті 1173 Цивільного кодексу України відшкодовуванню підлягає шкода, яка фактично завдана матеріальним благам особи незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. У разі наявності лише незаконної бездіяльності державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правові підстави для її відшкодування. Згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Цивільний кодекс України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, компенсується заподіювачем шкоди за наявності його вини (ст. 1167 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації та інше. Визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди не залежить від наявності та розміру матеріальної шкоди та понесених витрат. У відповідності до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, у ході розгляду даної справи позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань або інших втрат немайнового характеру, необхідність обовязкового грошового відшкодування цієї моральної шкоди, розмір такого відшкодування. Наведене свідчить про безпідставність і недоведеність заявлених [PERSON] позовних вимог, що зумовлює відсутність підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed