Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на наступне. 4 серпня 2006 року позивачка зареєструвала шлюб із відповідачем, з яким вона мешкала однією родиною до серпня 2012 року. Шлюб між сторонами було розірвано 22 листопада 2013 року. Від шлюбу у сторін народилась дитина, [PERSON], [INFO], який мешкає із позивачкою. Вказувала, що під час спільного життя із відповідачем було набуто наступне майно: маркер для гри у пейнтбол, ламінатор для скла, ріжучий плоттер, піскоструйний станок, булерян маленький та великий, пила торцева настільна, три комп'ютери, зварювальний апарат, широкоформатний принтер для друку на плівці та холсті, ноутбук, два кондиціонери, комод, обігрівач. На підставі переліченого просила суд визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя вказане майно та провести поділ вказаного майна в натурі між сторонами, стягнувши з відповідача грошову компенсацію при проведені такого поділу. Також вказувала, що за рішенням суду від 24 вересня 2013 року за нею було визнано право власності на 1/2 частку автомобіля «Тойота» н/з [NUMBER], також як спільно набуте майно подружжя. У подальшому [PERSON] збільшила заявлені нею позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням суду на її користь з [PERSON] утримуються аліменти на спільну дитину, [PERSON], до досягнення ним повноліття та на утримання непрацездатної матері по 1/6 частки від доходів [PERSON] відповідно. Однак свої аліментні зобовязання відповідач не виконує та має заборгованість по сплаті аліментів, серед якої в сумі 5382,50 грн. на утримання дитини. Вважала, що на підставі переліченого суд повинен відступити від рівності часток подружжя при поділі майна сторін, бо кошти на забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини [PERSON] не надає. Таким чином вважає, що її доля у спільному сумісному майні подружжя повинна становити 2/3 частки. Протягом розгляду справи позивачка неодноразово змінювала зміст заявлених нею позовних вимог, внаслідок чого в останній редакції заявлених вимог просила суд при проведені поділу спільного сумісного майна подружжя також визнати за нею право власності на комод вартістю 1144 грн., кондиціонер «Дельфа» вартістю 2113 грн., кондиціонер «ЕлДжі» вартістю 2357 грн. Просила визнати за [PERSON], в свою чергу, право власності на маркер для гри у пейнтбол, ламінатор для скла, ріжучий плоттер, піскоструйний станок, булерян маленький, булерян великий, пила торцева настільна, три комп'ютери, зварювальний апарат, широкоформатний принтер для друку на плівці та холсті, ноутбук та обігрівач, що вартує на загальну суму 108426,86 грн. Внаслідок цього просила стягнути з [PERSON] 70413,26 грн. грошової компенсації на свою користь. Також просила суд стягнути з відповідача 11222,50 грн. вартості 1/2 частки автомобіля «Тойота» н/з [NUMBER], та стягнути судові витрати. За зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя вбачається, що [PERSON] вказував, що за час спільного сумісного життя із [PERSON] ними спільно було придбано також торгові вітрини, шафа, двері купе, стіл, дзеркала, металопластикові вікна, тому він просив суд провести поділ вказаного майна, стягнувши компенсацію грошима з відповідачки на свою користь. Також вказував, що за час спільного життя ним було узято кредит у «Златобанк» 19 грудня 2011 року на суму 25000 грн., які були використані спільно із [PERSON] на розвиток підприємницької діяльності та сімейні потреби. Зазначав, що станом на 9 грудня 2013 року залишок боргу становив 20000 грн. Однак на тепер він самостійно повністю погасив існуючу заборгованість перед банком. Таким чином вважає, що [PERSON] повинна йому відшкодувати 1/2 частку вартості вказаної суми. Окрім цього ним 15 квітня 2010 року був укладений договір купівлі-продажу дзеркал та скла, за які він не повністю розрахувався, тому залишок боргу станом на 29 липня 2013 року становив 39441 грн. Зазначав, що вказану заборгованість він також самостійно після припинення шлюбних стосунків із [PERSON] погасив повністю. Таким чином вважав, що оскільки придбані дзеркала та скло пішли для здійснення підприємницької діяльності, гроші від якої шли на поповнення сімейного бюджету, то половину сплаченої ним суми йому [PERSON] повинна відшкодувати. На підставі переліченого просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін торгівельні вітрини, шафу-касетницю, двері купе, профілі та вікна металопластикові, стягнувши на його користь 1/2 частку вартості вказаного майна у розмірі 10776,37 грн., залишивши його у власності [PERSON] Просив стягнути з [PERSON] 19720,50 грн. компенсації за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року та 10 000 грн. компенсації за кредитним договором від 19 грудня 2011 року. Також просив суд стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати та витрати на проведення експертизи. В судовому засіданні [PERSON], підтримуючи свої вимоги, просила суд їх задовольнити, вказуючи, що вона мешкала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] з 2004 року по серпень 2012 року, за час яких ними було придбано спільне майно. Вказувала, що спочатку вона була приватним підприємцем, а коли народила дитину, то приватним підприємцем почав працювати [PERSON] До 2011 року вона працювала разом із відповідачем, а після вже не мала такої можливості, тому у 2012 році оформили відповідача як приватного підприємця. Вказує, що перелічене у її позовних вимогах майно, окрім комоду та двох кондиціонерів, [PERSON] самовільно при розлученні забрав, використавши його за власним бажанням. При цьому вказане майно, окрім маркеру для гри у пейнтбол, він безпосередньо використовував для здійснення своєї підприємницької діяльності. [PERSON] мав майстерню, звідки забрав усе обладнання. Під вказану майстерню приміщення надавалось за договором оренди. Вказувала, що широкоформатний принтер [PERSON] використовував під час здійснення підприємницької діяльності. При цьому зварювальний апарат був опечатаний державним виконавцем, як й ноутбук. Вказувала також, що прибутків ані вона, ані відповідач не мали до 2012 року, тому знаходились на утриманні матері позивачки, [PERSON] Додавала, що відповідач не працював офіційно до 2012 року. Усе перелічене у зустрічному позові [PERSON] майно належить насправді матері позивачки, [PERSON] Не заперечувала, що частина дверей виготовлялась нею та [PERSON] разом. Також в судовому засіданні погодилась, що вартість автомобіля «Тойота», придбаного за час спільного проживання, становить 14000 грн., тому не проти проведення на її користь відповідачем компенсації в розмірі 7000 грн. Додавала, що про існування кредитних зобов'язань перед «Златобанк» та зобов'язань перед ПП [PERSON] за договором купівлі-продажу вона не знала, тому кошти, в разі їх отримання відповідачем, ним були використані не у інтересах родини, а витрачені на власні потреби. Вказувала, що оцінка майна, що перебуває у [PERSON], не відповідає її дійсній вартості. Додавала, що [PERSON] не сплачує їй аліменти на утримання спільної дитини, а самостійних доходів у неї немає, тому грошей на утримання дитини їй не вистачає. Просила задовольнити заявлений нею позов повністю, відмовивши у вимогах [PERSON] за зустрічним позовом. Представник позивачки, яка діє на підставі договору, [PERSON], підтримуючи вимоги [PERSON], додавала, що не підтверджено відповідність надання чеків, товарних накладних на виконання відповідачем договору купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року. Натомість відповідач не міг виконувати вказаний договір, бо не мав доходів за 2010 - 2011 роки. Окрім довідок з банку відповідачем не надано на підтвердження отримання кредиту відповідних документів, договору, графіку проведення погашення позики, документів про отримання такої позики. Відповідачем не наведено оцінки майна, зазначеного у зустрічній позовній заяві. Визнала однак, що у [PERSON] перебувають одні двері-комплект та ще дві двері з того майна, що заявлене для поділу [PERSON] Просила відмовити у задоволені зустрічного позову. Представник позивачки, [PERSON], який діє на підставі договору, підтримуючи заявлені [PERSON] вимоги, наполягав на їх задоволенні, виходячи з їх доведеності та обґрунтованості, зазначаючи, що вони засновані на законі. В свою чергу заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Представник позивачки, [PERSON], яка діє на підставі договору, в судовому засіданні на задоволенні змінених позовних вимог [PERSON] наполягала, вказуючи, що маються усі підстави для відхилення від визначення рівності часток при поділі спільного майна подружжя сторін, бо відповідач не сплачує аліменти на користь [PERSON], що змушує останню бідкатись для винайдення грошей на утримання спільної дитини сторін. Також зауважувала, що [PERSON] не було доведено його право на майно, визначене у зустрічному позові, бо вітрини, стелажі, стіл, шафа та вікна належать [PERSON] Вікна при цьому були придбані за кошти [PERSON] та у її будинок для заміни старих віконних рам. Вказувала, що [PERSON] також не має права на грошову компенсацію за виплату позики та купівлю дзеркал та скла, бо в цій частині вимоги відповідача не були підтверджені належними доказами. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] Вказувала також, що договір від 15 квітня 2011 року не відповідає закону, бо сторони угоди не дійшли згоди за основними умовами договору, якими повинні бути ціна, строки та розмір платежів, а також графік проведення платежів за товар. Таким чином вважала, що договір від 15 квітня 2011 року є неукладеним. Також не було доведено [PERSON] те, що вказаний договір був укладений в інтересах родини. Зазначала, що документи надані ПП [PERSON] викликають сумніви, а також не було підтверджено отримання кредиту [PERSON] у «Златобанк». Натомість вимоги [PERSON] були підтверджені належними доказами, як письмовими, так й свідченнями свідків. Додавала також, що відомості відповідача про пожежу не були підтверджені під час розгляду справи в суді. Також додавала, що [PERSON] самовільно вивіз належне також й [PERSON] майно та використовує його на власний розсуд, переховуючи від [PERSON], не зважаючи на те, що зазначене майно знаходиться під арештом. Внаслідок цього відповідач ухилився від проведення експертизи такого обладнання. Враховуючи обґрунтованість вимог [PERSON] просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі. За письмовими запереченнями [PERSON] на позов [PERSON] позивачка також посилалась на те, що торгівельні вітрини, які просить визнати спільним майном подружжя [PERSON], були придбані її матір'ю, та належать [PERSON], перебуваючи торговому павільйоні останньої. Вказувала також, що відповідач не довів, що торгівельні вітрини були придбані за час спільного життя сторін. Також вказує, що відповідач не довів наявність шафи-касетниці, заявленій у зустрічному позові, та факт її придбання за час шлюбу сторін. Вказувала, що у торгівельному павільйоні [PERSON] перебуває шафа-касетниця, профілі та дзеркала, які натомість належить саме матері позивачки. Додавала, що виставкові двері [PERSON] забрав собі, спочатку з торгового павільйону матері позивачки, а потім з приміщення по [ADDRESS]. Вказувала, що у приміщенні [PERSON] залишились лише три зразки дверей (комплект верей профіль (бронза), заповнення дзеркало бронза, з піскоструминним малюнком; профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком (метелики), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскоструминним малюнком (японка)). Однак вказувала, що [PERSON] не довів вартість вказаних зразків дверей, а їх залишок, що мається у торговому павільйоні [PERSON], становить половину кількості дверей, що були з початку. Зазначала, що металопластикові вікна були придбані [PERSON] для останньої та за її кошти, тому встановлені за адресою матері позивачки, а [PERSON] лише здійснював замірювання та проводив фактичну оплату вікон, гроші на які надала [PERSON] Зазначала, що у той період часу [PERSON] не мав доходу, тому не міг самостійно сплатити таку суму грошей за вікна. Заперечувала також проти вимог за зустріним позовом щодо розподілу вартості кредиту у «Златобанк», вважаючи, що в цій частині вимоги не були доведені [PERSON], оскільки він не міг брати вказаний кредит. Якщо ж він узяв його, то це зробив поза волею позивачки, а гроші використав на свої власні потреби. Також заперечувала проти наявності у неї боргу перед відповідачем в частині повернення [PERSON] половини суми за договором купівлі-продажу дзеркал та скла від 15 квітня 2010 року, бо вказаний договір не укладався у інтересах родини, про існування якого [PERSON] гадки не мала. Вважала, що документи за цим договором підроблені та такої угоди та зобов'язань по ній не існує. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, заперечуючи частково проти задоволення позову [PERSON] та підтримуючи заявлений ним зустрічний позов повністю. Представник відповідача, яка діє на підставі договору, [PERSON], у судовому засіданні заперечувала частково проти задоволення заявлених вимог [PERSON], підтримавши письмові заперечення [PERSON] Додавала при цьому, що майно, яке просить поділити [PERSON] частково відсутнє, тобто не було у спільній власності подружжя маркеру для гри у пейнтбол, широкоформатного принтеру, а три комп'ютери, зварювальний апарат та обігрівач були знищенні під час пожежі. Ноутбук натомість у теперішній час в пошкодженому стані, що включає його використання за призначенням. Зазначала, що спірне майно було придбано за час ведення підприємницької діяльності [PERSON] Не заперечувала проти проведення виплати компенсації [PERSON] у розмірі 7000 грн. за автомобіль «Тойота», придбаний у період шлюбу. Вказувала також, що майно, зазначене у позові [PERSON], у теперішній час перебуває у [PERSON] Стверджувала, що [PERSON] отримував кредит на розвиток підприємницької діяльності, яку вів, тому мав змогу повертати отриману від банку «Златобанк» позику. Вказувала, що за договорами про надання металопластикових вікон як замовник значиться [PERSON], що доводить факт того, що саме ним було придбане вказане майно. Вказувала, що надані [PERSON] чеки підтверджують також придбання та виготовлення ним вітрин, стелажів, дверей, шаф та дзеркал, які знаходяться у приміщенні, де працює [PERSON] Додавала також, що відповідними платіжними документами підтверджується поставка ПП [PERSON] дзеркал та скла [PERSON] на виконання умов договору купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року, тому [PERSON] повинна також відшкодувати витрати [PERSON] за сплату ним заборгованості, яка залишилась за цим договором після того, як сторони розлучились. Стверджувала, що [PERSON] укладав вказані договори в інтересах подружжя, бо підприємницька діяльність приносила прибутки родині сторін. Вказувала, що угода від 15 квітня 2010 року діяла, сторонами не розірвана та виконувалась. Заперечувала проти задоволення вимог [PERSON] в частині збільшення розміру її частки при проведенні поділу майна подружжя, бо [PERSON] сплачує аліменти на утримання дитини, а [PERSON] не довела, що дитині не вистачає коштів, присуджених до сплати їй [PERSON] Оскільки доведено існування спірного майна за позовом [PERSON], а також частково за позовом [PERSON], яке було оцінено, то просила суд повністю задовольнити зустрічний позов [PERSON], а первісний позов [PERSON] відповідно частково, оскільки не заперечувала проти виділу в натурі майна зі спільного майна подружжя та часткової виплати компенсації на користь [PERSON] За письмовими запереченнями [PERSON] на позов [PERSON] вбачається, що частково не визнаючи заявлені до нього вимоги, відповідач вказував, що під час спільного життя із позивачкою було придбано ламінатор для скла, ріжучий плоттер, піскоструйний станок, булерян маленький та великий, пила торцева настільна, ноутбук, два кондиціонери, комод. Зазначав, що до 18 грудня 2013 року працював як приватний підприємець, використовуючи вказане майно. Вказував, що піскоструйну камеру він зібрав самостійно. Додавав, що інше спільне майно, вказане позивачкою, відсутнє. Так маркер для гри у пейнтбол та широкоформатний принтер для друку на плівці та холсті не придбавались, а три комп'ютери, зварювальний апарат та обігрівач були знищенні під час пожежі. Вказував також, що ноутбук у теперішній час пошкоджений. Не заперечував, щоб позивачці залишилися два кондиціонери та комод, а йому ламінатор для скла, ріжучий плоттер, піскоструйний станок, булерян маленький та великий, пила торцева настільна. Також вказував, що придбаний під час шлюбу автомобіль «Тойота» коштував 14000 грн., що визнавала також [PERSON] при розгляді справи в суді. Таким чином згоден на проведення компенсації позивачці 1/2 частки вартості вказаного ним майна. Заслухавши пояснення учасників процесу, які з'явились, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного обґрунтування. На підставі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно до ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 66 СК подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ч. 3 ст. 70 СК за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. На підставі ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. В разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно також припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 372 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі за текстом рішення - Постанова Пленуму) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно п. 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі п. 24 Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно до п. 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Судом за матеріалами справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 2006 року, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб, актовий запис № 146 від 4 серпня 2006 року, шлюб між якими був розірваний 3 грудня 2013 року, що підтверджується копією рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 листопада 2013 року, яке набуло чинності. У вказаному рішенні також зазначено, що з 2 серпня 2012 року сторони по справі не перебувають у шлюбних відносинах (т. 1, а. с. 9, 98). При цьому факт припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами у серпні 2012 року визнавався також як [PERSON], так й [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок, [PERSON], вказувала, що вона працювала із матір'ю позивачки, [PERSON] Вказувала, що [PERSON] працює приватним підприємцем. Зазначала, що в магазині, де працює [PERSON], були давно засклені вікна, встановлені стелажі, встановлено обладнання для ведення підприємницької діяльності. Стверджувала, що вказане майно належить саме [PERSON], а не [PERSON] або [PERSON], з якими свідок також знайома. Свідок [PERSON] в суді вказувала, що у 2008 році їй належав торгівельний павільйон по [ADDRESS]. Знає [PERSON] я підприємця, яка у неї знімала приміщення у 2008 році. Вказувала, що до цього [PERSON] працювала у гастрономі «Східний». Після цього [PERSON] перевезла у належне свідку приміщення усе своє обладнання, де проводила торгівлю канцелярськими приладдями. Це були стенди, настільні стелажі та інше майно. Знає, що у той час [PERSON] та [PERSON] почали працювати піскоструминним апаратом, бачила роботи [PERSON] у приміщенні, яке займала [PERSON] Пам'ятає, що це були двері купе, розписані піскоструминним станком. Однак зазначала, що у той час доходів у [PERSON] та [PERSON] не було та вони мешкали із [PERSON], від якої вона знає, що та фактично утримувала [PERSON] та [PERSON] Після 2012 року свідок вже не була у приміщенні, де торгує [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] вказувала, що [PERSON] приходиться їй донькою. Зазначала, що стелажі, вказані у зустрічному позові [PERSON], належать їй, бо ці стелажі їй подарував свого часу ПП [PERSON], в якого вона раніше працювала. Зазначала, що вона працювала спочатку у ПП [PERSON], а потім вирішила відкрити свій бізнес. Через деякий час до неї долучилась її донька, [PERSON], а згодом їм обом став допомагати [PERSON], який потім зацікавився декоративною обробкою скла піскоструминним станком. Таким чином [PERSON] та [PERSON] планували розвивати свій бізнес у цьому напрямку. Додавала, що вітрини у її магазині робив [PERSON], однак на її гроші. Шафа-касетниця також була встановлена у магазині за її рахунок. Додавала, що вікна у її будинок по [ADDRESS] допомагав придбати [PERSON], навіть у договорах він був зазначений. Однак гроші на придбання металопластикових вікон надавались безпосередньо нею, бо у той час жодних доходів ані [PERSON], ані її чоловік не мали, тому вони удвох мешкали у її будинку та фактично знаходились на її утриманні. У той момент [PERSON] та [PERSON] лише розпочинали свій бізнес, тому вона їм усіляко допомагала матеріально. Неодноразово вона займала гроші [PERSON] для розвитку підприємницької діяльності. Відповідач навіть тепер не віддав їй усіх боргів. Зазначала, що усе обладнання для декоративної обробки скла належало [PERSON] та [PERSON] спільно, бо спочатку [PERSON] була оформлена як приватний підприємець, а згодом вже [PERSON] Стверджувала, що широкоформатний принтер був також придбаний сторонами спільно для ведення підприємництва. Стверджувала, що булеряни були придбані теж подружжям її доньки. Про існування кредиту в «Златобанк» їй нічого не відомо, хоча сторони постійно мешкали у її будинку. Вказувала також, що [PERSON] дійсно придбавав маркер для гри у пейнтбол, який потім забрав із собою, коли розлучився із позивачкою. Зазначала, що дохід у [PERSON] почався від підприємницької діяльності лише у 2012 році, коли був налагоджений бізнес з декорування піскоструминним станком. Доводи [PERSON] про наявність у неї в приміщені стелажів та іншого обладнання для ведення підприємницької діяльності підтверджуються фотознімками, долученими [PERSON] до матеріалів справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказував, що він є приватним підприємцем та у нього є бізнес-центр «[INFO]», де [PERSON] винаймав офіс розміром 20 кв. м. з весни 2012 року до осені 2012 року, де той розміщував широкоформатний принтер для печаті. Вказував, що вказаний принтер не входив у двері, тому його збирали вже у приміщенні. До [PERSON] у вказане приміщення також приходила [PERSON], яка допомагала останньому. В подальшому [PERSON] виїхав з приміщення та забрав усе обладнання, включаючи широкоформатний принтер. Суд зазначає, що під час вирішення справи у суді [PERSON] не підтвердила існування на момент припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами та на час розгляду справи у суді, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, такого майна, як маркер для гри у пейнтбол з аксесуарами, обігрівач «УФО», три комп'ютери та широкоформатний принтер для друку на плівці та холсті. Так жодними доказами не підтверджується взагалі існування трьох комп'ютерів та обігрівача «УФО», як таких, що були набуті під час спільного проживання сторонами, тому й не було встановлено їх місце знаходження. Тому жодних підстав для проведення поділу такого майна не існує. За довідкою від 24 квітня 2014 року ПП [PERSON] вбачається, що [PERSON] протягом березня - вересня 2012 року орендував у нього приміщення під широкоформатний принтер для печаті на плівці та холсті з метою здійснення підприємницької діяльності (т. 1, а. с. 96). З довідки від 28 квітня 2014 року СПД [PERSON] також вбачається, що в квітні 2014 року [PERSON] надавав йому послуги з печаті на широкоформатному принтері (т. 1, а. с. 97). Однак доказів, що широкоформатний принтер, який використовувався [PERSON] у 2012 році та у 2014 році один та той же, відсутні, як й будь-які докази наявності такого майна на момент вирішення справи у суді, як то його специфікації та вартості. Суд при цьому відхиляє посилання [PERSON] на витяги з інтернету щодо існування маркера для гри у пейнтбол та широкоформатного принтеру у наявності в [PERSON], бо ці докази не можуть підтвердити такі обставини, а є лише припущеннями [PERSON] В свою чергу наявними у матеріалах справи доказах, як то довідки та пояснення свідків, було встановлено, що фактично під час шлюбу сторонами придбавались широкоформатний принтер та маркер для гри у пейнтбол. Однак доказів існування такого майна саме на момент припинення фактичних шлюбних відносин сторін, або на момент розгляду наявного спору у суді, [PERSON] не було надано, що унеможливлює визначення таких об'єктів як спільного сумісного майна подружжя для проведення його поділу. За відомостями, що були надані представником позивачки щодо відсутності звернення до пожежної частини протягом жовтня - грудня 2011 року за фактом пожежі по [ADDRESS], суд зазначає, що ці доводи не можуть спростувати факт знищення частини майна [PERSON], оскільки не встановлено, що спірне майно перебувало саме по [ADDRESS], та що саме у період з жовтня 2011 року по грудень 2011 року воно було знищено. Між тим допитаний у судовому засіданні оцінювач [PERSON], вказував, що при проведенні дослідження спільного майна сторін по [ADDRESS] він помічав залишки пожежі в приміщенні (т. 2, а. с. 43). Таким чином суд відмовляє [PERSON] у визнанні маркера для гри у пейнтбол, широкоформатного принтера для друк на плівці та холсті, трьох комп'ютерів та обігрівача «УФО» об'єктами спільної сумісної власності подружжя сторін для проведення їх поділу. Натоміть факт наявності такого спільного майна сторін, як піч «булерян 00», підтверджується рахунком-фактурою від 4 листопада 2008 року про його придбання [PERSON] (т. 1, а. с. 25). Існування у сторін торцевої пили «De Walt (DW 713)» підтверджується фотознімком (т. 1, а. с. 34). Наявність ноутбуку «Packard Bell» у відповідача підтверджується гарантійним талоном від 20 серпня 2010 року та чеком про його придбання на суму 7846,86 грн. (т. 1, а. с. 26). Знаходження у [PERSON] кондиціонерів «Дельфа» та «ЕлДжі» підтверджується наданими нею копіями керівництва для користуванням вказаним майном та гарантійним талоном на кондиціонер «ЕлДжі» (т. 1, а. с. 27, 28, 29, 74-88, 89-95). За актом опису й арешту майна від 13 грудня 2013 року державним виконавцем на виконання судового рішення від 12 листопада 2013 року було накладено арешт на майно [PERSON], що складалось з ламінатору для скла, ріжучого плоттеру, булеряна маленького, булеряна великого, пили торцевої настільної «De Walt (DW 713)», зварювального апарату «ssva-180-p», піскоструминного станку з забороною його розбирання (т. 1, а. с. 31-32, 40). За постановою про відкриття виконавчого провадження та акту опису й арешту майна від 5 травня 2014 року державним виконавцем на виконання судового рішення від 23 квітня 2014 року було накладено арешт на майно [PERSON], що складалось з ноутбук «Packard Bell», який на момент накладення арешту перебував у пошкодженому та незадовільному стані (т. 1, а. с. 43, 69, 70-73). Факт незадовільного та неробочого стану ноутбуку «Packard Bell» також підтверджується інформацією ТОВ «ЦСО «Дельта-Азов» від 12 серпня 2014 року (т. 2, а. с. 8). Вирішуючи наявний спір, суд таким чином виходить з того, що у судовому засіданні було встановлено обсяг спільно нажитого майна сторін, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Так суд встановив, факт чого не заперечувався сторонами, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] є ламінатор для скла, ріжучий плоттер, булерян маленький, булерян великий, пила торцева настільна, зварювальний апарат, піскоструминний станок, ноутбук, кондиціонер «Дельфа», кондиціонер «ЕлДжі», комод. Доказами наявності вказаного майна у сторін на момент розгляду справи у суді слугують письмові матеріали, пояснення допитаних в суді свідків, а також накладенням арешту на спірне майно державним виконавцем. При цьому наявність вказаного майна також підтверджується проведеним дослідженням відносно спірного майна щодо визначення його ринкової вартості. Суд зазначає, що невизнання представником [PERSON] факту наявності на момент припинення фактичних шлюбних відносин сторін у подружжя зварювального апарату «ssva-180-p» спростовується актом державного виконавця, складеного на виконання ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Також суд відхиляє доводи представника [PERSON] щодо неможливості визначення ноутбуку об'єктом права спільної власності сторін з посиланням на те, що визначати вартість останнього не виявляється можливим на підставі його непридатного стану, оскільки судом було встановлено, що на вказаний ноутбук вже під час вирішення вказаної справи був накладений арешт державним виконавцем, що свідчить про його існування на момент припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, а сама по собі відсутність визначення вартості вказаного майна не може бути підставою для відмови у вирішенні в цій частині заявлених [PERSON] позовних вимог. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 686 від 15 серпня 2011 року, [PERSON] народився [INFO], батьками якого зазначені сторони по справі (т. 1, а. с. 10). Суд при цьому зазначає, що прожитковий мінімум для дітей у віці до 6 років на 2014 рік в Україні був визначений Законом України «Про Державний бюджет на 2014 рік» в розмірі 1032 грн. на місяць. Натомість прожитковий мінімум для дітей у віці до 6 років на 2015 рік в Україні визначений Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік» також в розмірі 1032 грн. на місяць. За інформацією державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ від 11 грудня 2014 року вбачається, що на підставі виконавчого листа, виданого судом 27 травня 2013 року, [PERSON] повинен сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання спільного сина, [PERSON], в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів щомісяця, починаючи з 7 травня 2013 року та до повноліття дитини. Однак станом на 30 листопада 2014 року заборгованість по проведенню оплати вказаних аліментів [PERSON] у відповідача становить 5382,50 грн., та сплачено фактично на користь [PERSON] ним було за цей проміжок часу всього 1407 грн. (т. 2, а. с. 155). В судовому засіданні таким чином було встановлено, що [PERSON] повинен за вказаною довідкою державного виконавця сплачувати на утримання сина, [PERSON], на користь [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 309,60 грн., маючи при цьому значну заборгованість при проведені таких виплат, що свідчить про фактичне ухилення відповідача від сплати аліментів (т. 2, а. с. 155). Також суд встановив, що [PERSON], [INFO], фактично мешкає разом із матір'ю, [PERSON], а батько, [PERSON], іншої допомоги, окрім аліментів, на утримання сина не надає. На підставі переліченого суд вважає, що з врахуванням ч. 3 ст. 70 СК частка у спільному майні подружжя сторін для [PERSON] повинна бути збільшена з відступленням від презумпції рівності часток подружжя до 2/3 частки при поділі спільного сумісного майна сторін. Таким чином частка [PERSON] відповідно повинна зменшуватись до 1/3 частки при проведенні такого поділу. Суд у цьому випадку врахував, що малолітній [PERSON] мешкає разом із позивачкою, яка фактично не отримує аліменти на утримання дитини від [PERSON], що свідчить про неналежне забезпечення розвитку дитини з боку батька. Також суд враховав, що розмір нарахованих до щомісячної сплати аліментів на утримання дитини є в будь-якому разі меншим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином суд вважає встановленим доцільність відступлення від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя сторін шляхом визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частки вказаного майна, а за [PERSON] відповідно шляхом визнання права власності на 1/3 частки спірного майна. Відповідно до висновку про оцінку майна від 16 грудня 2014 року оцінювача [PERSON] вбачається, що ринкова вартість: кондиціонеру «Дельфа» становить 2113 грн., кондиціонеру «ЕлДжі» становить 2357 грн. та комоду становить 1144 грн., що загалом складає - 5614 грн. (т. 2, а. с. 124-152). Відповідно до оцінки визначення ринкової вартості майна від 21 січня 2014 року, проведеної оцінювачем [PERSON], вбачається, що ринкова вартість об'єкта оцінки загалом з урахуванням зносу складає 18861 грн., з яких піч «булерян 00» - 883 грн., піч «булерян 04» - 2158 грн., торцева пила «De Walt (DW 713)» - 2184 грн., ламінатор - 4676 грн., плоттер - 4505 грн., піскоструминна камера - 4555 грн. (т. 1, а. с. 119-138). Допитаний у судовому засіданні спеціаліст-оцінювач, [PERSON], пояснив, що ним дійсно на замовлення [PERSON] проводилось дослідження на предмет визначення ринкової вартості обладнання, яке знаходилось по [ADDRESS]. Він безпосередньо проводив огляд обладнання та вивчав документацію на нього. Стверджував також, що вказане приміщення дійсно було як після пожежі, бо була присутня сажа місцями на стелях. Він оглянув усе майно, що визначено у його дослідженні. Також вивчав піскоструминний апарат, який був саморобний. Вартість майна визначалась ним з урахуванням амортизації. Вивчав також аналогічні вироби на ринку для надання об'єктивної оцінки майна. Стверджував, що на обладнанні були присутні печатки державного виконавця. Зазначав, що обладнання було у робочому стані, та додавав, що обстановка у приміщенні також була робочою, а усі оглянуті ним прилади були підключені до мережі живлення. Натомість факт вартості спільного майна, що підлягає при проведення його поділу переданню [PERSON], на загальну суму 108426,86 грн. позивачкою [PERSON] не було доведено жодними доказами. Таким чином при проведенні обрахунку розміру грошової компенсації за заявленими вимогами [PERSON] суд керується вартістю спірного майна, встановленою при розгляді спору в суді належними доказами. Суд також враховує наявну згоду сторін щодо проведення відповідного поділу в натурі вказаного майна, що відповідає положенням СК, тому вважає за необхідне провести поділ спільного майна подружжя шляхом залишення у власності [PERSON] комоду, кондиціонеру «Дельфа» та кондиціонеру «ЕлДжі», вартість яких згідно до проведеного експертного дослідження складає на момент вирішення справи загалом 5614 грн. В свою чергу суд вважає можливим виділити у власність [PERSON] ламінатор для скла, ріжучий плоттер, булерян маленький, булерян великий, пилу торцеву настільну «De Walt (DW 713)», піскоструминний станок, загальна вартість яких згідно до проведеного дослідження складає загалом 18861 грн. При цьому суд вважає, що оскільки визначити дійсну вартість на момент вирішення справи у суді зварювального апарату та пошкодженого ноутбуку немає можливості, а сторони не дійшли згоди щодо проведення поділу згаданого майна в натурі та отримання за нього відповідно грошової компенсації, то з урахуванням керівних роз'яснень Верховного Суду України, наданих ним у Постанові Пленуму від 21 грудня 2007 року, необхідним є визнати право спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON], за кожним з подружжя, на зварювальний апарат «ssva-180-p» та ноутбук «Packard Bell», відповідно за [PERSON] на 2/3 частки вказаного майна, а за [PERSON] в свою чергу на 1/3 частку вказаного майна. Таким чином на підставі ст. 71 СК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсації різниці у вартості належної позивачці 2/3 частки спільного майна сторін, яка складає відповідно 10702,67 грн. ((5614 + 18861) / 3 х 2 - 5614 = 10702,67). На підставі рішення суду від 24 вересня 2013 року, що набуло чинності, транспортний засіб «Тойота» н/з [NUMBER], 1991 року випуску, був також визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], із визнанням за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу (т. 1, а. с. 57-58). Згідно до висновку спеціаліста № 891 від 9 серпня 2011 року ринкова вартість транспортного засобу «Тойота» н/з [NUMBER], 1991 року випуску, складає 22445 грн. (т. 1, а. с. 52, 53-55, 56). Суд зазначає, що оскільки на підставі рішення суду об'єктом спільної часткової власності подружжя сторін був визнаний транспортний засіб «Тойота», в рівних частках між [PERSON] та [PERSON], та сторони не заперечували проти передання вказаного автомобілю [PERSON] з проведенням виплати на користь [PERSON] грошової компенсації, то суд вважає можливим задовольнити у цій частині вимоги позивачки. Однак суд зазначає, що в судовому засіданні сторони визнали факт того, що фактична вартість спірного автомобіля «Тойота» складає 14000 грн., а не 22445 грн, як було визначено експертом-оцінювачем 9 серпня 2011 року, тому, враховуючи положення СК, саме з вказаного розміру вартості транспортного засобу необхідно вираховувати розмір грошової компенсації на користь [PERSON] з боку відповідача, яка відповідно складатиме 7000 грн., що не заперечувалось й самою позивачкою. Вирішуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] щодо визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя торгівельних вітрин, стелажів, скляного кубу та столу, розташованих за адресою ведення підприємницької діяльності матері [PERSON], [PERSON], то суд виходить з того, що ані [PERSON], ані його представником не було доведено факт придбання вказаного майна подружжям сторін за час їх спільного проживання. Так допитані у судовому засіданні свідки спростували вказані доводи [PERSON] та його представника, зазначивши, що спірні торгові вітрини, стелажі, скляний куб та стіл належать [PERSON], бо були придбані саме нею. При цьому допитана у судовому засіданні [PERSON], що було підтверджено показами [PERSON], вказувала, що [PERSON] приймав лише участь у встановленні переліченого майна у торговому приміщенні [PERSON] Перебування [PERSON] у трудових зносинах із [PERSON] до 27 січня 2005 року підтверджується копіями трудових договорів між ними від 14 квітня 2004 року та від 20 липня 2001 року (т. 2, а. с. 24-25, 26-27). За актом приймання обладнання від 27 січня 2005 року вбачається, що [PERSON] стелаж, вітрина трапеція та стіл були передані у користування [PERSON], які у подальшому за розпискою від 24 липня 2006 року були отримані безкоштовно [PERSON] (т. 2, а. с. 28, 29). За розпискою від 24 липня 2006 року також вбачається, що [PERSON] безкоштовно передав у власність [PERSON] ще два стелажі та дві вітрини (т. 2, а. с. 29). Факт придбання [PERSON] 18 лютого 2001 року двох вітрин та трапеції підтверджується також накладною № 245 (т. 2, а. с. 30). Таким чином на підставі зібраних доказів суд відхиляє надані [PERSON] копії квитанцій на підтвердження його доводів у цій частині, бо з них не вбачається, що саме [PERSON] є набувачем цього спірного майна, або що за кошти відповідача це майно було придбано. На підставі трьох договорів від 21 березня 2011 року між ТОВ «Алітон» та [PERSON] сторони домовились про поставку металопластикових вікон на [ADDRESS] на суму 4856,48 грн. (договір № А1-5), на суму 2044,42 грн. (договір № А1-6) та на суму 1058,75 грн. (договір № А1-7) (т. 1, а. с. 147-148, 149-150, 151-152). Належність на праві власності будинку [ADDRESS] [PERSON] підтверджується копією договору дарування від 22 березня 1972 року (т. 2, а. с. 33-36). З урахуванням наведеного, суд також відхиляє посилання представника [PERSON] на доведеність факту набуття за час шлюбу сторонами права спільної сумісної власності на металопластикові вікна, встановлені за адресою мешкання [PERSON], матері позивачки, оскільки у судовому засіданні за свідченнями свідків було встановлено, що спірні вікна придбані були за кошти [PERSON] та для проведення заміни старих вікон у належному їй на праві власності будинку [ADDRESS]. Крім того, суд встановив, що на момент придбання вказаних вікон [PERSON], хоча й мешкав разом із [PERSON] по [ADDRESS] в м. Маріуполі, однак фактично був на утриманні матері позивачки, бо за письмовими доказами вбачається, що у [PERSON] на той час був відсутній будь-який дохід на відміну від [PERSON] Відсутність доходів [PERSON] протягом третього та четвертого кварталу 2011 року від підприємницької діяльності шляхом виготовлення меблів та декорування дзеркал підтверджується звітом, поданим до Орджонікідзевського відділення Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції (т. 2, а. с. 37, 38). Натомість отримання доходу [PERSON] від підприємницької діяльності шляхом продажу непродовольчих товарів протягом 4-го кварталу 2011 року підтверджується звітом, поданим до Орджонікідзевського відділення Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції (т. 2, а. с. 32). При цьому факт наявності заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] в сумі 33913,28 грн. підтверджується копією постанови державного виконавця від 3 квітня 2014 року про відкриття виконавчого провадження з проведення примусового стягнення зазначеного боргу (т. 1, а. с. 24). Таким чином вказівка у договорах від 21 березня 2011 року [PERSON], як замовника металопластикових конструкцій, не доводить факту проведення сплати за вказані послуги відповідачем, або факту віднесення металопластикових вікон до спільного сумісного майна сторін, а, напроти, було спростовано, як свідченнями свідків, так й письмовими доказами. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, вправі вимагати відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок. З огляду на перелічені норми суд вважає, що вимоги по відшкодування витрат [PERSON] на участь у благоустрої будинку [ADDRESS] шляхом прийняття участі у встановленні металопластикових вікон повинні у будь-якому разі заявлятись відповідачем не до [PERSON], а до [PERSON], як власника вказаного будинку. Натомість у судовому засіданні було підтверджено факт перебування у спільній сумісній власності подружжя за час шлюбу сторін шафи-касетниці, дверей купе з дзеркалами та профілями, що визнавалось сторонами. Однак на момент припинення спільного ведення господарства між сторонами судом було встановлено наявність лише комплекту дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскоструминним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскоструминним малюнком («японка»), факт перебування якого на теперішній час у торговому павільйоні [PERSON] в користуванні позивачки визнавалось як [PERSON], так й [PERSON] При цьому місце знаходження іншого здобутого за час спільного проживання сторін майна, що складалось з шафи-касетниці, дверей купе з дзеркалами та профілями, судом не було встановлено на момент вирішення справи у суді, що робить неможливим визнання такого майна наявним на момент припинення спільних шлюбних відносин сторін, тому неможливо визнати його спільним майном подружжя з проведенням його поділу. Суд при цьому відхиляє посилання [PERSON] на копії квитанцій від 7 серпня 2009 року, від 25 травня 2009 року, від 17 липня 2009 року, від 20 травня 2009 року, від 10 вересня 2009 року, від 15 січня 2010 року, від 8 серпня 2009 року, від 18 лютого 2010 року, бо з вказаних квитанцій не вбачається відомостей, які б свідчили, що зазначене у квитанціях майно відноситься до спірного майна, яке [PERSON] за зустрічним позовом просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1, а. с. 144, 145, 146). Суд також зазначає, що оскільки сторони не дійшли згоди про проведення поділу комплекту дверей профіль заповнення дзеркало бронза з піскоструминним малюнком, профіль заповнення дзеркало з забарвленим малюнком, профіль заповнення матове дзеркало з піскоструминним малюнком та відповідно отримання грошової компенсації при проведення такого поділу, то необхідним є визнати право спільної часткової власності за [PERSON] на 2/3 частки, а також за [PERSON] на 1/3 частки відповідно, на комплект дверей профіль (бронза) заповнення дзеркало бронза з піскоструминним малюнком, профіль (срібло) заповнення дзеркало з забарвленим малюнком («метелики»), профіль (бронза) заповнення матове дзеркало з піскоструминним малюнком («японка»). З наданої відповідачем довідки від 9 грудня 2013 року вбачається, що [PERSON] отримав позику в Маріупольському відділенні «Златобанк» на підставі договору від 19 грудня 2011 року в сумі 25000 грн., заборгованість за яким у позичальника станом на 9 грудня 2013 року складала 20000 грн. (т. 1, а. с. 153). З довідки Маріупольського відділення ПАТ «Златобанк» від 10 лютого 2014 року вбачається, що [PERSON] за договором кредиту від 19 грудня 2011 року на суму 25000 грн., наданої відповідачу позики, станом на 10 лютого 2014 року заборгованості за вказаним договором перед банківською установою немає (т. 1, а. с. 154). Натомість відповідно до довідки від 5 січня 2015 року, наданої представником ПАТ «Златобанк», Головний офіс ПАТ «Златобанк» повідомив, що у зазначеній банківській установі відсутні будь-які документи на підтвердження взаємин із [PERSON], який клієнтом банку не рахувався (т. 2, а. с. 180). Таким чином, вирішуючи питання врахування при проведенні поділу майна подружжя зобов'язань [PERSON] у ПАТ «Златобанк», суд вважає, що у цій частині позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження, оскільки первинні довідки вказаного банку про нібито існування на момент розлучення сторін грошових зобов'язань [PERSON] перед «Златобанк», були у подальшому спростовані відомостями з головного офісу ПАТ «Златобанк». При цьому доказів укладення вказаного договору позики від 19 грудня 2011 року ані [PERSON], ані його представником суду не було надано, оскільки відсутній сам договір кредитування, графіки проведення платежів, розрахункові документи на підтвердження проведення такої оплати [PERSON] на користь банківської установи та інші будь-які інші докази. Таким чином у цій частині заявлених позовних вимог [PERSON], як непідтверджених під час вирішення справи, суд вважає необхідним відмовити. За договором від 15 квітня 2010 року ПП [PERSON] та [PERSON] сторони домовились про те, що ПП [PERSON] поставить [PERSON] дзеркала та скло з обробкою та без такої (товар) відповідно замовленням, за що [PERSON] зобов'язується своєчасно сплатити грошові кошти. Розрахунки за товар проводяться у момент отримання товару та у розстрочку за згодою сторін (т. 1, а. с. 155-156). За наданих представником [PERSON] оригіналів товарних чеків від 5 червня 2010 року на суму 5792 грн., від 19 березня 2012 року на суму 7253 грн., від 17 листопада 2011 року на суму 3934 грн., від 11 червня 2011 року на суму 3872 грн., від 23 грудня 2010 року на суму 3941 грн., від 14 жовтня 2010 року на суму 6913 грн., від 8 лютого 2011 року на суму 6440 грн., від 30 березня 2011 року на суму 1296 грн. вбачається, що ПП [PERSON] поставила товарів (дзеркал) на загальну суму 39441 грн. (т. 1, а. с. 170-171). Свідок [PERSON] в суді пояснював, що він співробітничав із [PERSON], бо займався корпусними меблями протягом 2008-2009 років, а [PERSON] в нього замовляв бруски меблів для своєї роботи, а саме: ДСП. Знає, що [PERSON] займався виготовленням малюнків з використанням піскоструминного апарату. Він натомість у [PERSON] замовляв дзеркала з малюками. Додавав, що його познайомила із [PERSON] ПП [PERSON] Знає, що [PERSON] в ПП [PERSON] неодноразово замовляв дзеркала та скло для обробки піскоструминним станком. Він дійсно виписував накладні [PERSON] при замовленні останнім у нього матеріалів. Не заперечує, що у нього також стоять у магазині зразки робіт [PERSON] Однак у теперішній час він не співпрацює із відповідачем. Відповідно до претензії від 29 липня 2013 року вбачається, що за період з 5 червня 2010 року по 5 червня 2012 року на виконання умов договору від 15 квітня 2010 року ПП [PERSON] поставила [PERSON] товару на загальну суму 39441 грн. Натомість вказана сума відповідачем не була погашена на той момент (т. 1, а. с. 156). За оригіналом актів від 15 вересня 2013 року, від 10 листопада 2013 року, від 13 лютого 2014 року, від 24 березня 2014 року та від 12 серпня 2013 року [PERSON] на користь ПП [PERSON] було проведено на виконання умов договору від 15 квітня 2010 року сплату боргу в сумі 5000 грн, 3500 грн., 12000 грн., 3941 грн. та 15000 грн. відповідно (т. 1, а. с. 172-174). Також за актом від 24 березня 2014 року вбачається, що [PERSON] на виконання претензії від 29 липня 2013 року сплатив у повному обсязі борг за договором від 15 квітня 2010 року на користь ПП [PERSON] (т. 1, а. с. 157). Вирішуючи питання про проведення сплати відповідачу грошової компенсації боргів на договором від 15 квітня 2010 року щодо поставлення ПП [PERSON] на користь [PERSON] дзеркал та скла, то суд вважає, що у цій частині вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження при вирішенні вказаної цивільної справи. Так у судовому засіданні було перевірено з оригіналами надані суду копії платіжних документів на поставлення [PERSON] з боку ПП [PERSON] товарів на загальну суму 39441 грн., борг за які існував перед ПП [PERSON] у відповідача до розлучення із [PERSON], що підтверджено було відповідними актами. Суд також встановив, що борг у сумі 39441 грн. був сплачений [PERSON] на користь ПП [PERSON] вже після припинення ним шлюбних відносин із [PERSON] При цьому у встановленому законом порядку угода між ПП [PERSON] та [PERSON] від 15 квітня 2010 року не була визнана недійсною. За ст. 695 ЦК договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Натомість суд вважає, що договір від 15 квітня 2010 року був між сторонами, ПП [PERSON] та [PERSON], був укладений із дотриманням усіх необхідних умов для поставки [PERSON] товарів та з проведенням останнім оплати за такий товар одразу або із розстроченням платежу. При цьому ціна товару визначалась кожного разу при отриманні товарів [PERSON], вартість яких він повинен був сплатити. Суд зазначає, що сторони вільні у визначенні умов договору, тому підстав для визнання угоди від 15 квітня 2010 року неукладеною в суду немає. Крім того умови договору від 15 квітня 2010 року фактично були виконані сторонами, оскільки ПП [PERSON] поставила товар [PERSON], який за нього сплатив передбачену чеками суму грошей. На підставі переліченого суд відхиляє доводи представника [PERSON] на недійсність угоди від 15 квітня 2010 року в силу закону. Так само суд відхиляє посилання [PERSON] на підроблення товарних чеків, наданих суду представником [PERSON], що в судовому засіданні не було підтверджено жодними доказами. Таким чином зобовязання по поверненню вказаного боргу повинні були нести після припинення фактичних шлюбних відносин обидві сторони. Факт реєстрації [PERSON] приватним підприємцем 27 серпня 2002 року підтверджується свідоцтвами про державну реєстрацію від 27 серпня 2002 року (т. 2, а. с. 16, 17). Факт отримання доходу [PERSON] від підприємницької діяльності протягом 2008-2011 років підтверджується відомостями Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції від 8 липня 2014 року (т. 2, а. с. 18). Заняття [PERSON] продажом та декоруванням скла та дзеркал з 12 жовтня 2009 року підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного внеску (т. 2, а. с. 54). Зайняття декоруванням дзеркал [PERSON] також підтверджується копією договору оренди від 1 листопада 2011 року (т. 2, а. с. 40-42). Факт припинення підприємницької діяльності [PERSON] 18 грудня 2013 року підтверджується відомостями реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (т. 1, а. с. 116). Суд таким також відхиляє посилання представника [PERSON] на те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що договір від 15 квітня 2010 року був укладений в інтересах подружжя сторін, бо судом було встановлено, що сторони займались підприємницькою діяльністю щодо художньої обробки скла та дзеркал протягом часу перебування у шлюбних відносинах, отримуючи від такої діяльності прибуток, що саме свідчить про укладення угоди від 15 квітня 2010 року [PERSON] в інтересах родини з метою розвитку спільного з [PERSON] бізнесу. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, який визначив, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (постанова від 19 червня 2013 року по справі № 6-55цс13). Таким чином суд розглядом справи встановив, що договір від 15 квітня 2010 року, укладений між ПП [PERSON] та [PERSON] був укладений на розвиток підприємницької діяльності подружжя [PERSON] та [PERSON], а отримані за ним товари були використані на забезпечення такої діяльності сторін, що свідчить про укладення угоди від 15 квітня 2010 року в інтересах подружжя сторін та для задоволення їх потреб. З урахуванням викладеного угода від 15 квітня 2010 року створювала обов'язки для [PERSON] після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами щодо повернення частки боргу на корись ПП [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] сплатив самостійно усю суму боргу на користь ПП [PERSON] вже після розірвання шлюбу із [PERSON], то позивачка повинна сплатити на користь відповідача грошову компенсацію відповідно до визначених судом часток у спільному майні подружжя сторін в сумі 13147 грн. (39441 / 3 = 13147). Таким чином в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь відповідача грошової компенсації вартості 1/3 частки боргу за договором від 15 квітня 2010 року в розмірі 13147 грн. Згідно матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із вказаним позовом [PERSON] сплатила загалом судовий збір у розмірі 780,83 грн. (т. 1, а. с. 1, 2, 48). При цьому відповідно до розміру заявлених позовних вимог [PERSON] майнового характеру в кінцевій редакції вбачається, що позивачка просила суд визнати за нею майна та стягнути компенсацію за майно на загальну суму 87249,76 грн. (5614 + 70413,26 + 11222,50 = 87249,76). Таким чином, оскільки [PERSON] повинна була сплатити суду судовий збір загалом на суму 872,50 грн, тому з позивачки підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір при звернені до суду із позовом в розмірі 91,67 грн. (872,50 - 780,83 = 91,67). Також позивачкою протягом розгляду справи в суді додатково було сплачено судовий збір на загальну суму 303,60 грн. (т. 1, а. с. 21, 101; т. 2, а. с. 51, 87, 91). В свою чергу при поданні зустрічного позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір на суму 243,60 грн. (т. 1, а. с. 139). Натомість відповідно до розміру заявлених позовних вимог [PERSON] майнового характеру за зустрічним позовом вбачається, що відповідач просив суд стягнути з [PERSON] грошову компенсацію на загальну суму 40496,87 грн. (10776,37 + 10000 + 19720,50 = 40496,87). Таким чином, оскільки [PERSON] повинен був сплатити суду судовий збір загалом на суму 404,97 грн, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір при звернені до суду із зустрічним позовом в розмірі 161,37 грн. (404,97 - 243,60 = 161,37). При цьому відповідачем протягом розгляду справи було також сплачено додатково судовий збір на суму 121,80 грн. (т. 1, а. с. 162). Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були задоволенні частково, то понесені сторонами судові витрати підлягають стягненню у відповідності до часток задоволених сторонам заявлених позовних вимог. Таким чином [PERSON] позивачкою необхідно відшкодувати витрати по сплаті судового збору в розмірі 118,62 грн. (13147 / 40496,87 х (243,60 + 121,80) = 118,62). В свою чергу [PERSON] відповідачем необхідно відшкодувати витрати по сплаті судового збору в розмірі 289,80 грн. ((5614 + 10702,67 + 7000) / 87249,76 х (780,83 + 303,60) = 289,80). На підставі переліченого, враховуючи взаємозалік судових витрат сторін, вбачається, що за наслідком вирішення наявного спору з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судові витрати позивачки на суму 171,18 грн. (289,80 - 118,62 = 171,18). Витрати [PERSON] на суму 2100 грн. для проведення незалежного оцінювання вартості спірного майна підтверджується копією квитанції від 21 січня 2014 року на виконання умов договору від 20 січня 2014 року між відповідачем та ПП «Азов-Експерт» та актом виконаних робіт від 21 січня 2014 року (т. 1, а. с. 117, 118). Натомість вказані витрати [PERSON] не можуть належати до судових витрат, бо оцінка спеціаліста [PERSON] не є судовою експертизою в розумінні положень ст. ст. 79, 86 ЦПК України, а є лише письмовим доказом, тому витрати на проведення вказаного дослідження [PERSON] не повинні відшкодовуватись.

Outcome: partial