Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON], після якої залишилася спадщина у вигляді частини житлового будинку по [ADDRESS]. За життя 9.8.2006 року мати склала заповіт, яким заповідала все, належне їй на час смерті, майно своєму синові - рідному братові позивачки, відповідачеві по справі. Посилаючись на те, що мати з 1997 року й до самої смерті перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра, кілька разів проходила лікування в КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня», саме на час складання заповіту, також перебувала на лікуванні в психіатричній лікарні, вважає, що мати склала заповіт в хворобливому стані, коли не розуміла що робить. У зв'язку з чим, просить визнати заповіт складений 9.8.2006 року [PERSON] недійсним. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування просить позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали заперечення де зазначили, що спірний заповіт був складений [PERSON] 9.8.2006 року добровільно без будь-якого тиску або обману, при складанні заповіту нотаріусом дієздатність [PERSON] у нотаріуса ніяких сумнівів не викликала. Просять в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні 9 серпня 2006 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно [PERSON]. Заповіт складений в приміщенні першої Запорізької нотаріальної контори по [ADDRESS], посвідчено нотаріусом [PERSON] (а.с.11). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст.202 ЦК України є одностороннім правочином. Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.5.2008 року № 8 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). На виконання вимог п.18 вищезазначеної Постанови, судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за актом якої № 602 від 23.10.2014 року: «Під час складання заповіту 9.8.2006 року [PERSON] виявляла ознаки психічного розладу у вигляді обмеженого розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу, але визначити ступінь вираженості даних розладів неможливо». З зазначеного висновку суд не вбачає підстав для припущення, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту. Окрім того, факт підтвердження усвідомлення [PERSON] своїх дій при складанні заповіту суд вбачає з особистого напису [PERSON] в самому тексті заповіту: «Цей заповіт викладений нотаріусом з моїх слів, та до підписання, прочитаний мною вголос в присутності нотаріуса» (а.с.11). Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд також не вбачає підстав застосування норм ч.2 ст.1257 ЦК України, оскільки, як зазначено в самому тексті заповіту, який [PERSON] прочитала перед підписанням, вона: «розуміючи значення свої дій добровільно, без будь-якого насильства, примусу як фізичного так і морального, … зробила таке розпорядження». На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані й задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed