Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбних відносинах до 15 листопада 2005 року. Сторони від фактичних шлюбних відносин мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказувала, що вона з 1999 року є інвалідом ІІ групи з онкологічного та психіатричного захворювань. Так з 9 лютого 2009 року ІІ група інвалідності їй була встановлена безстроково. Оскільки вона не працює, то вимушена регулярно проходити курси лікування. Також вона мешкає разом із сином інвалідом з дитинства. На теперішній час син має ІІ групу інвалідності, встановлену безстроково. За станом здоров`я син не працює та потребує велико вартісного лікування. Після розлучення сторін відповідач не допомагає своєму сину на лікування, жодного разу не відвідував його у лікарні, намагаючись уникнути сплати аліментів. Зазначала, що вона отримує аліменти у розмірі 1/7 частини віж доходів відповідача, що складає суму десь 1549,10 грн. Зазначає, що вона є інвалідом другої групи та має на утриманні сина інваліда з дитинства, тому вказаних аліментів не вистачає. Зважаючи на те, що відповідач отримує пенсію в сумі близька 11000 грн., що більше ніж пенсія позивача, то на підставі переліченого просила суд збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на її утримання до 1/4 частки від його доходів щомісячно. Позивачка, [PERSON] , вкотре не з`явилась в судове засіданні у Суворівський районний суд міста Одеса, з приміщення якого за клопотанням позивачки було організовано проведення відео конференції за участі [PERSON] . Так [PERSON] черговий раз клопотала перед судом про перенесення розгляду справи через бажання взяти участь у судовому засіданні по ній, на розгляд якої з`явитись не має можливості, оскільки перебуває на тимчасово непідконтрольній Україні території Донецької області. Виходячи з наведеного, суд зауважує, що розгляд справи за позовом [PERSON] відкладався п`ять разів з одних й тих же причин неможливості прибути до судового засідання позивачки на підставі її клопотань, оформлених телефонограмами (7 квітня 2020 року, 20 травня 2020 року, 18 червня 2020 року, 29 липня 2020 року та 10 серпня 2020 року). З огляду на це суд зазначає, що з аналізу ч. 1-3 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що підстави для відкладення розгляду наявної справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. В той же час матеріали не містять заяв від [PERSON] про можливість провести розгляд справи за її відсутності. Однак суд зазначає, що внаслідок того, що позивачка не втратила інтересу до вирішення такої справи по суті, суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду. Таким чином на підставі встановлених судом обставин справи, виходячи з того, що суд всіляко сприяв [PERSON] в частині забезпечення її участі у судовому засіданні по справі, в тому числі за допомогою відео конференції, однак внаслідок положень ст. 223 ЦПК та правової позиція Верховного Суду щодо застосування таких норм, суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності позивачки [PERSON] . Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. Суд зазначає, що за п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування декількох умов, зокрема, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що від [PERSON] не надходило заяв про можливість ухвалити заочне рішення за її позовом, то суд позбавлений можливості провести заочний розгляд справи. Таким чином суд, дослідивши наявні матеріали справи, вважає поданий позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що за свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 23 жовтня 1990 року міським відділом РАГС м. Тореза Донецької області, актовий запис № 714, вбачається, що 23 жовтня 1990 року сторони по справі одружились (а. с. 3). Згідно зі свідоцтвом про народження, виданого Пелагєєвською селищною радою м. Тореза Донецької області, актовий запис № 97, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані сторони по справі (а. с. 5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАГС Торезького міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 317 від 15 листопада 2005 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано без зміни прізвищ членам колишнього подружжя (а. с. 4). Відповідно до посвідчення [NUMBER] від 25 квітня 2002 року, вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за ІІ групою інвалідності (а. с. 6). На підставі довідки МСЕК від 9 лютого 2009 року вбачається, що [PERSON] має ІІ групу інвалідності безстроково (а. с. 40). Суд зазначає, що за рішенням від 22 грудня 2011 року Торезького міського суду Донецької області вбачається, що за позовом [PERSON] до [PERSON] було збільшено розмір аліментів, що стягувались на підставі рішення суду від 17 квітня 2007 року на її користь, до розмірі 1/7 частка від заробітку [PERSON] щомісячно до зміни матеріального або сімейного стану (а. с. 7-8). Відповідно до довідки Маріупольського об`єднаного управління ПФУ Донецької області від 25 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком, розмір якої за лютий 2020 року становив 9294,62 грн. (а. с. 20). За довідкою № 2120 Головного управління ПФУ в Одеській області вбачається, що позивачка, [PERSON] , отримувала пенсію по інвалідності з січня 2019 року по червень 2019 року в сумі 2099,01 грн., з липня 2019 року по листопад 2019 року в сумі 2182,76 грн., та за грудень 2019 року ва сумі 2275,26 грн. (а. с. 41). Згідно із ч. 2-4 ст. 75 Сімейного кодексу України (далі - СК) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 СК розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. На підставі ч. 3 ст. 80 СК розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави суду для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових, тобто сукупності певних умов, зокрема: - перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; - непрацездатність одного з подружжя; - потреба в матеріальній допомозі; - другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу; - нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Отже, право на утримання (аліменти) має лише така непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 11 жовтня 2018 року по справі № 161/16931/16-ц та від 28 березня 2018 року по справі № 296/5385/17. Суд зазначає, що за ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розмірі: з 1 січня 2020 року - 1638 грн., з 1 липня 2020 року - 1712 грн. Натомість судом встановлено, що [PERSON] отримує пенсію в розмірі більше ніж 2000 грн. Таким чином, встановивши, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, суд дійшов висновку, що позивачку не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги, у розумінні положень ч. 4 ст. 75 СК. При цьому суд зазначає, що посилання [PERSON] на те, що разом із нею мешкає спільний для сторін син, який є також інвалідом з дитинства, маючи ІІ групу інвалідності, - не впливають на вирішення заявленого [PERSON] позову по суті, а можуть бути підставою для подання окремого позову [PERSON] , який є повнолітнім, до [PERSON] на підставі норм ст. 198, 200 СК. Отже, відповідно до викладеного судом вмотивування для задоволення заявлених позовних вимог правові підстави відсутні, внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] .

Outcome: dismissed