Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, посилаючись на наступні обставини. Рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 27.05.2005 року позовні вимоги [PERSON] про розділ сумісно набутого майна задоволені та вирішено визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Вказаним рішенням за відповідачем також визнано право власності на ? частки вказаної квартири. З відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, та 25.11.2008 року шлюб між ними було розірвано. За період з 2005-2009 роки, вона не мешкала разом з дитиною у спірній квартирі, з огляду на те, що поведінка відповідача була неадекватною, в зв'язку з чим і розпалась їх сім'я. З серпня 2009 року по теперішній час вона з дитиною знов вимушена мешкати у спірній квартирі. Згідно технічному паспорту трьохкімнатна квартира [ADDRESS] складається з двох суміжних кімнат площею 15,2 кв.м., та 13,3 кв.м., та однієї ізольованої кімнати, площею 17,8 кв.м. З її боку неодноразово вживались заходи щодо мирного врегулювання вказаного спору, однак жодних результатів це не дало. Просить суд визначити порядок користування трьохкімнатною квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділив їй разом із неповнолітньою дитиною [PERSON], 13.01.2000 року окрему ізольовану кімнату площею 17,8 кв.м., а відповідачу залишити дві суміжні кімнати площею 15,2 кв.м., та 13,3 кв.м. Позивачка та її представник - [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05.06.2014 року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник - [PERSON], що діє на підставі договору про надання юридичної допомоги від 04.06.2014 року, в судовому засіданні пояснили, що заявлений порядок користування квартирою між сторонами вже використовується, в зв'язку з чим предмет спору відсутній, просили в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши докази по справі в їх сукупності, розглянувши справу у відповідності до статті 11 ЦПК України в межах позовних вимог, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені набравши чинності судовим рішенням по цивільній, господарській чи адміністративній справі, не доказуються при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті особи або особа, у відношенні якої встановлені ці обставини. Рішенням Будьоннівського районного суду міста Донецька від 27.05.2005 року, яке набрало чинності, позові вимоги [PERSON] про розподіл майна задоволені та визнано за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS], та визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. При цьому, як вбачається з наданої суду копії технічного паспорту, спірна квартира [ADDRESS], складається з трьох кімнат житловою площею 46,30 кв.м., в тому числі 1 кімната - 17,80 кв.м., 2 кімната - 15,20 кв.м., 3 кімната - 13,30 кв.м. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 липня 1999 року та 25 листопада 2008 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], актовий запис №321. Разом з тим, як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], актовий запис №4, [PERSON] та [PERSON] мають дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що позивачка та відповідач продовжують мешкати у вказаній спірній квартирі, де позивачка разом із дитиною займає ізольовану кімнату, площею 17, 80 кв.м., а відповідач дві суміжні кімнати площею 15,2 кв.м., та 13,3 кв.м, тобто між сторонами вже використовується заявлений позивачкою в своїх вимогах порядок користування квартирою. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачкою не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить їй відповідні перешкоди у здійсненні вказаного порядка користування квартирою. Тому в розумінні статті 1 ЦПК України право позивачки не було ніким порушено. У зв'язку з чим, на даний час, суд не вбачає предмету спору. Тобто, в судовому засіданні позивачкою не надано жодного доказу і не встановлено, що її законні права не визнаються та оспорюються. Крім того, позивачка, як на правову підставу для задоволення свої вимог посилається на вимоги статті 69,70 СК України, які регламентують порядок розподілу сумісно набутого майна подружжя та зазначають, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Однак, суд вважає посилання позивачки на вимоги статей 69, 70 СК України, як на правову підставу для задоволення своїх позовних вимог (визначення порядку користування квартирою) хибними, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами регулюються вимогами статі 358 ЦК України, відповідно до якої співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації, та на яку позивачка в своїх вимогах не посилається. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, наданому у відповідності із даним Кодексом, у межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін чи інших осіб, які приймають участь у справі. Оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, в тому числі і в межах правової підстави позову, а така підстава позивачкою була визначена невірно, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою необхідно відмовити, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. На підставі ст.ст. 358 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed