Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, який в подальшому вточнила і який мотивує тим, що в грудні 2015р. з вини відповідача [PERSON] мала місце дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої їй було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді закритого внутрішньо суглобового перелому зовнішньої кісточки великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів правої ноги. Вина [PERSON] встановлена вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2016р., яким він засуджений за ч.1 ст.286 КК України до 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки. При цьому, його звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців. Цим же вироком з відповідача на її користь стягнута матеріальна шкода в сумі 21912,00 грн., яка до теперішнього часу відповідачем не відшкодована. Отримана нею в результаті ДТП травма носить триваючий характер і після постановлення вироку вона продовжила лікування. Так, в період з 14.11.2016р. по 23.11.2016р. вона знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні Запорізької обласної клінічної лікарні ЗОР, де 16.11.2016р. їй проведено оперативне лікування. У зв'язку з продовженням лікування вона понесла додаткові витрати на придбання лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення, необхідних для операції, в загальному розмірі 1576,42грн. Крім того, в зв'язку із значними проблемами із здоров'ям, за рекомендацією лікаря-травматолога, у період з 27.03.2017р. по 13.04.2017р. вона пройшла санаторно-курортне лікування в КЗ «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» ЗОР, в зв'язку з чим понесла витрати по оплаті путівки в сумі 1440,00грн. Вважає, що вказані витрати повинен відшкодувати їй відповідач. Також своїми протиправними діями відповідач спричинив їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона зазнала фізичного болю, їй було заподіяно тілесні ушкодження, через які вона вимушена тривалий час лікуватись, було порушено звичний для неї спосіб життя, вона вимушена була докладати додаткових зусиль для відновлення свого здоров'я та захисту своїх порушених прав. Цивільний позов із вимогами про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, під час розгляду кримінального провадження нею не заявлявся. Моральну шкоду оцінює в 125000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в загальній сумі 3016,42 грн., моральну шкоду в сумі 125000,00грн. шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 2000,00грн. та понесені нею судові витрати на правову допомогу. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують повністю та просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, подав письмові заперечення проти позову, в яких позов визнав частково, не заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення з нього на користь позивачки матеріальної шкоди в сумі 1440,00 грн., які позивач понесла на санаторно-курортне лікування, та моральної шкоди в сумі 1000,00 грн., в іншій частині позов не визнав. Пояснив, що розмір матеріальної шкоди в сумі 1576,42 грн., які позивачка нібито понесла на лікування, нею не доведений. Ліки та медичні препарати, які позивачка приймала під час проходження стаціонарного лікування в листопаді 2016р. та які відображені у її виписному епікризі, не відповідають тим лікам та медичним препаратам, які відображені в товарних чеках, наданих нею на підтвердження таких витрат. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачкою в сумі 125 000,00грн., вважає завищеним та необґрунтованим. При визначенні розміру моральної шкоди, просить врахувати його сімейний та майновий стан, а саме те, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі, має малолітнього сина, [INFO], є внутрішньо переміщеною особою з території, тимчасово непідконтрольній українській владі, в зв'язку з чим не має можливості користуватися власним житлом, несе витрати по сплаті орендованого житла, перебуває на обліку в центрі зайнятості, але виплати з безробіття не отримує. Вважає, що розумним, достатнім і справедливим є розмір моральної шкоди в сумі 1000,00грн. Також заперечив проти стягнення з нього на користь позивачки витрат, пов'язаних з отриманням правової допомоги, оскільки вони є необґрунтованими. Просить позов задовольнити частково. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними доказами. Відповідно до ч.2 ст..197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд вважає, що між сторонами виникли деліктні зобов'язання, пов'язані з відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, які регламентуються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, придбання ліків, стороннього догляду тощо. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п.4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. При цьому, потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Крім того, відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК. Суд встановив, що вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2016р., який набрав законної сили 02.09.2016р., [PERSON] визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.286,75,76 КК України до 2 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки, із звільненням від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців, за те, що 01.12.2015р. приблизно о 18.15год., керуючи автомобілем, здійснюючи рух по вул.Гудименко м.Запоріжжя перед нерегульованим пішохідним переходом скоїв наїзд передньою частиною керованого автомобіля на [PERSON], внаслідок чого вона отримала тілесне ушкодження у вигляді закритого внутрішньо суглобового перелому зовнішньої кісточки великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів правої ноги, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не є небезпечним для життя, але є таким, що спричинило довгостроковий розлад здоров'я, більше 21 дня. Цим же вироком з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута матеріальна шкода в сумі 21912,00 грн. (арк.60-61). Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини, встановлені вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.08.2016р., зокрема, чи мало місце ДТП та чи вчинено воно з вини [PERSON], не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, яка стосується цивільно-правової відповідальності за наслідки цих дій. Також судом встановлено, що з 14.11.2016р. по 23.11.2016р. [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні травматології КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР з діагнозом - консолідований перелам латерального мищелка правої великогомілкової кістки (арк.14). Згідно з копією виписного епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №19890, [PERSON] під час стаціонарного лікування - 16.11.2016р. проведено операцію з видалення металоконструкції (пластини) з правої ВГК та в післяопераційний період остання отримувала лікування, зокрема, УГГ, УДГ, сонмил 1т№1, фленокс п/к №4, кейвер 2,0 в/м 2р/д №3, цефтриаксон 1,0 в/в 2р/д №3, перев'язки. Рекомендовано нагляд у травматолога за місцем мешкання, ЛФК, перев'язки, зняти шви після операції, гепаринові мазь, ходьбу (арк.14 зворот). Згідно з наданими копіями квитанцій та товарних чеків [PERSON] у період з 14.11.2016р. по 16.11.2016р. придбала медичних препаратів на загальну суму 1576,42 грн., а саме: -за товарним чеком ТОВ «СКІФ-ФАРМ» №ZP-119015 від 14.11.2016р. та квитанцією від 14.11.2016р. на суму 175,75 грн. (арк.15), -за накладною ТОВ «ФАРАМСТОР» №131263 від 14.11.2016р. та квитанцію від 14.11.2016р. на суму 19,60 грн. (арк.16), -за товарним чеком ТОВ «СКІФ-ФАРМ» №ZP-119236 від 14.11.2016р. та квитанцією від 14.11.2016р. на суму 948,01грн. (арк.17), -за накладною ТОВ «ФАРАМСТОР» №131353 від 16.11.2016р. та квитанцією від 16.11.2016р. на суму 273,84 грн. (арк.18), -за накладною ТОВ «ФАРАМСТОР» №131369 від 16.11.2016р. та квитанцією від 16.11.2016р. на суму 159,22 грн. (арк.19). Згідно довідки КУ «ЗОКЛ» ЗОР б/н від 04.10.2017р., медичні препарати та вироби медичного призначення, зазначені у наданих суду товарних чеках та квитанціях, за найменуванням та кількістю були призначені [PERSON] в період її стаціонарного лікування у відділенні травматології з 14.11.2016р. по 23.11.2016р. та не фінансувались за рахунок бюджетних коштів (арк.140-141). Також судом встановлено, що відповідно до висновку лікарів КУ «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5», який міститься в санаторно-курортній карті №58 від 03.03.2017р. (арк.96), копії путівки №627 від 03.03.2017р. (арк.97) та копії консультативного висновку лікаря-травматолога КУ «ЗОКЛ» ЗОР від 17.03.2017р. (арк.98), [PERSON] у період з 27.03.2017р. по 13.04.2017р. проходила санаторно-курортне лікування у КЗ «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» ЗОР. Згідно квитанції від 24.03.2017р. [PERSON] здійснила оплату путівки №627 на користь КЗ «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» ЗОР в сумі 1440,00 грн. (арк.99). З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв'язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що в результаті протиправних винних дій відповідача [PERSON] позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, в зв'язку з чим їй спричинена матеріальна шкода, яка полягає у здійсненні нею витрат на лікування, а також моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. При цьому, суд виходить з того, що заявлені позивачкою матеріальні збитки, понесені в зв'язку з відновленням свого здоров'я, виникли після вирішення аналогічних вимог під час судового розгляду кримінального провадження, спір про стягнення з [PERSON] на користь позивачки моральної шкоди в межах кримінального провадження не вирішувався, відповідач [PERSON] під час даного судового розгляду фактично не оспорював спричинення ним позивачці матеріальної та моральної шкоди, позов визнав частково. Фактично спір між сторонами стосується розміру відшкодування. Вирішуючи питання про розмір відшкодування витрат на лікування під час перебування позивачки у травматологічному відділенні у період з 14.11.2016р. по 23.11.2016р., суд бере до уваги як належні та допустимі докази: копію виписного епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №19890 відділення травматології КУ «ЗОКЛ» ЗОР, в якому зазначені діагноз [PERSON], період її знаходження на стаціонарному лікуванні, призначене лікування та проведення 16.11.2016р. операції з видалення металоконструкції (пластини) з правої ВГК, рекомендації лікаря, а також товарні чеки, накладні та квитанції на оплату призначених лікарських препаратів. Так, суд бере до уваги товарний чек ТОВ «СКІФ-ФАРМ» №ZP-119015 від 14.11.2016р. та квитанцію від 14.11.2016р. на суму 175,75грн., накладну ТОВ «ФАРАМСТОР» №131263 від 14.11.2016р. та квитанцію від 14.11.2016р. на суму 19,60грн., товарний чек ТОВ «СКІФ-ФАРМ» №ZP-119236 від 14.11.2016р. та квитанцію від 14.11.2016р. на суму 948,01грн., накладну ТОВ «ФАРАМСТОР» №131353 від 16.11.2016р. та квитанцію від 16.11.2016р. на суму 273,84 грн., накладну ТОВ «ФАРАМСТОР» №131369 від 16.11.2016р. та квитанцію від 16.11.2016р. на суму 159,22 грн. Крім того, суд бере до уваги як належний та допустимий доказ довідку медичного закладу - КУ «ЗОКЛ» ЗОР від 04.10.2017р. про перелік придбаних за власні кошти позивачкою [PERSON] лікарських препаратів та виробів медичного призначення під час її перебування на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 14.11.2016р. по 23.11.2016р. Суд вважає, що вказані документи в сукупності повністю підтверджують факт здійснення позивачкою витрат на своє лікування під час знаходження у стаціонарі відповідно до призначення лікарів на загальну суму 1576,42грн., яка підлягає стягненню з відповідача в повному розмірі. Доводи відповідача [PERSON] про недоведеність позивачкою розміру понесених нею витрат на лікування під час перебування в травматологічному відділені у період з 14.11.2016р. по 23.11.2016р. та на відсутність підстав для задоволення вимог позивачки щодо компенсації таких витрат на лікування, суд вважає безпідставними. Такі доводи спростовуються вищевказаними доказами, які суд взяв до уваги при вирішенні даної справи. Судом також встановлено, що позивачка у березні-квітні 2017р. скористалась своїм правом на санаторно-курортне лікування ушкодженого внаслідок ДТП здоров'я, надавши на підтвердження: копію санаторно-курортної карти №58 від 03.03.2017р., копію путівки №627 від 03.03.2017р., згідно яких [PERSON] у період з 27.03.2017р. по 13.04.2017р. проходила санаторно-курортне лікування у КЗ «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» ЗОР, а також надала копію квитанції від 24.03.2017р. про оплату путівки в сумі 1440,00 грн. При цьому суд враховує, що в цій частині позов повністю визнаний відповідачем [PERSON], заперечень проти викладених позивачкою вимог в цій частині позову він не подав. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки вартість санаторно-курортного лікування в сумі 1440,00грн. Суд також вважає встановленим та доведеним, що протиправними винними діями [PERSON] позивачці [PERSON] спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я, оскільки отримала тілесні ушкодження, у зв'язку з чим погіршився стан її здоров'я, вона неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні, перенесла оперативне втручання, продовжує лікуватися. Ці обставини викликали у позивачки і відповідний психоемоційний дискомфорт, вона хвилювалася і нервувала. Суд вважає, що в даному випадку порушився звичний спосіб життя позивачки та вона вимушена була докладати додаткових зусиль для його організації. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення - дорожня-транспортна пригода за участю водія і пішохода, де, по зрівнянню з водієм, пішохід є найменш захищеним. При цьому, в першу чергу, на водія покладається обов'язок забезпечити дотримання правил безпеки руху, слідкувати за дорожньою обстановкою і своєчасно приймати відповідні заходи у разі її зміни. Вказаних вимог відповідач [PERSON] не дотримався і допустив порушення Правил дорожнього руху, яке суд вважає грубим. В результаті даного ДТП піддане небезпеки життя та здоров'я людини, які відповідно до ст.3 Конституції України визнаються найголовнішими соціальними цінностями. Також суд враховує глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивачки, погіршення її здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, а саме те, що, будучи жінкою у віці 45 років, працездатною особою, позивачка отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження - травма колінного суглоба. В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивачка зазнала сильного фізичного болю, який продовжувала відчувати в ході подальшого лікування, після перенесеного оперативного втручання, оброблення ран, проведення інших лікувальних процедур. Позивачка декілька разів протягом року перебувала на стаціонарному лікуванні по два-три тижні, майже через рік після ДТП перенесла повторне оперативне лікування зі зняття металоконструкцій з колінного суглоба, до теперішнього часу стан її здоров'я повністю не відновлений, вона потребує відновлювальних процедур. Тілесні ушкодження викликали у позивачки не тільки фізичні незручності, а й відповідний психоемоційний дискомфорт. Позивачка перенесла психоемоційний стрес за своє життя, сильні душевні хвилювання у зв'язку з ушкодженням здоров'я, стала неспокійною, дратівливою, пригніченою, напруженою. ЇЇ турбують неприємні переживання та спогади, вона відчуває тривогу, порушився її сон. Суд вважає, що вказані наслідки ДТП з вини відповідача призвели до значного порушення звичного способу життя позивачки і вона вимушена докладати значних додаткових зусиль для його організації та поновлення свого фізичного та душевного стану. При визначенні розміру моральної шкоди суд вважає необхідним врахувати те, що відповідач і члени його родини є внутрішньо переміщеними особами, відповідач має на утриманні неповнолітню дитину, 2014р.н., є працездатним, але офіційно не працює, перебуває на обліку в міському центрі зайнятості як безробітний, однак допомогу по безробіттю не отримує. Визначення розміру моральної шкоди без урахування цих обставин, на думку суду, може призвести до погіршення майнового стану відповідача, що буде несправедливим. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди. Тому, виходячи з вищевказаних обставин, принципу розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в сумі 12 000,00грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. Вказану позивачкою суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 125 000,00грн. суд вважає перебільшеною, а визнану відповідачем - 1000,00грн. - заниженою, Вказані розміри не відповідають вимогам ст.23 ЦК України та обставинам даної справи. Крім того, з урахуванням вимог ч.1 ст.1168 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів, а також вимог ст.217 ЦПК України, згідно з якої суд, який ухвалив рішення, може в рішенні визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочку виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, виходячи з позиції позивачки, яка просила стягнути моральну шкоду шляхом сплати щомісячних платежів по 2000,00грн., суд вважає доцільним при задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди визначити, що рішення в цій частині підлягає виконанню шляхом сплати відповідачем на користь позивачки щомісячних платежів рівними частинами по 2000,00грн. протягом 6 місяців. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, з урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 500,00грн., сплата яких підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017р. із змінами та уточненнями (арк.25,102,144), який містить інформацію про вид наданих послуг, розрахунок їх вартості, порядок та строки оплати, а також актом-розрахунком витрат на правову допомогу від 09.10.2017р. (арк.141), копією квитанції від 02.03.2017р. про сплату позивачкою витрат на правову допомогу (арк.24), які суд вважає належними та допустимими доказами. Доводи відповідача щодо безпідставності вимог про стягнення на користь позивачки витрат на правову допомогу, суд відхиляє, оскільки позивачкою надано всі необхідні підтверджуючі документи щодо надання зазначеної допомоги, фаховості спеціаліста, проведення оплати, а також відповідності суми оплати Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ст.88 ЦПК України, виходячи з того, що позивачка була звільнена від сплати судового збору за подання даного позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за задоволені вимоги про стягнення матеріальної шкоди, які є майновими, в розмірі 640,00грн. та за частково задоволені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, які є немайновими, в розмірі 640,00 грн., а всього 1280,00грн.

Outcome: partial