Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому, згідно уточнених позовних вимог, поданих від імені останньої її представником, просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] у період з 27 квітня 2007 року по вересень 2012 року. Визнати спільним майном [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою наступне майно: легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti», зареєстрований за [PERSON] 15 грудня 2010 року, державний номер з дати реєстрації по 10 квітня 2013 року ВВ-9943-ВХ, знятий [PERSON] з обліку для реалізації 10 квітня 2013 року; квартиру загальною площею 45 метрів квадратних, розташовану у [ADDRESS]. Визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру загальною площею 45 метрів квадратних, що розташована у м. Луганську, провулок Красноармєйській, б. № 4[ADDRESS]. Розподілити спільне майно [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою: залишивши квартиру загальною площею 45 метрів квадратних, що розташована у м. Луганську, провулок Красноармєйській, б. № 4[ADDRESS], у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності з розміром часток по ? кожному на квартиру загальною площею 45 метрів квадратних, розташовану у [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок відшкодування ? частини вартості автомобіля «Chevrolet Lacetti» 112\~740 гривень 00 копійок. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що з лютого 2003 року по вересень 2012 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю без державної реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли взаємні права та обовязки. Місцем спільного проживання була квартира [ADDRESS]. Представник позивачки вказує, що у позивачки та [PERSON]них спільних дітей не було, однак до дітей одне одного вони відносилися як до рідних дітей, відносини між дітьми були теплими, як між братом та сестрою. Діяльність, якою вони займалися з 2003 року, вимагала їхньої систематичної присутності у РФ. З метою придбання у РФ нерухомості, ведення підприємницької діяльності [PERSON] 14 вересня 2004 року уклала шлюб з громадянином РФ [PERSON], 26 квітня 2007 року шлюб розірвала. Позивачка вказує, що проживаючи однією сімєю вона та [PERSON] за спільні кошти придбали вищевказане нерухоме майно, яке вона згідно уточнених позовних вимог на даний час просить розподілити. Представник позивачки вказує, що за придбану квартиру вони передали [PERSON] 44\~000 доларів США, що відповідає станом на 19 січня 2015 року 698720 гривень. Рішення придбати квартиру у м. Луганську [PERSON] та [PERSON] приймали спільно, вивчали декілька варіантів, прийняли рішення укласти договір з [PERSON] Строки укладення угоди, вартість квартири, порядок розрахунків, у тому числі порядок оплати послуг нотаріуса, обговорювались [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спільно. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] стороною у договорах купівлі-продажу автомобіля та квартири був вказаний [PERSON] Купуючи майно, останні виходили з того, що кожен з них виходить з інтересів іншого і діє з його згоди. У подальшому оплату комунальних послуг, внесення квартплати, ремонтні роботи здійснювали [PERSON] та [PERSON] зі спільного бюджету. [PERSON] та [PERSON] прийняли рішення припинити відносини, у звязку з чим виникло питання про розподіл спільно нажитого майна. 29 листопада 2012 року [PERSON] власноручно написав заяву, відповідно до якої квартиру і все інше майно він згоден поділити з [PERSON] чесно, в рівних долях. Після припинення спільних відносин, починаючи з грудня 2012 року [PERSON] відмовляється визнати факт придбання автомобіля та квартири у період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти. При цьому, на даний час спірну квартиру [PERSON] подарував [PERSON] Представник позивачки вважає вказаний правочин таким, що підлягає визнанню недійсним з огляду на вищезазначені обставини. Також представник позивачки вказує, що позивачка доглядала сина [PERSON] [PERSON] як свого рідного, останній у 2011 році тяжко захворів, а 23 липня 2012 року помер. [PERSON], відчуваючи материнські почуття, фактично жила у лікарні, здійснювала догляд останнього. Лікування потребувало значних коштів, які вони заробляли спільно з [PERSON] та спільно витрачали на лікування. На підставі вищевикладеного, представник позивачки просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з лютого 2003 року по вересень 2012 року вона разом з [PERSON] проживали однією сімєю, як чоловік та жінка, без державної реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, займалися разом бізнесом. Спільних дітей у них не було, до дітей одне одного вони відносилися як до рідних дітей. Діяльність, якою вони займалися, вимагала їхньої присутності у РФ. З метою придбання у РФ нерухомості та ведення підприємницької діяльності, вона укладала шлюб з громадянином РФ [PERSON], який згодом розірвала. Проживаючи однією сімєю, вона з [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру у м. Луганську та автомобіль марки «Chevrolet». Рішення придбати квартиру у м. Луганську приймали спільно, вивчали декілька варіантів. За домовленістю між ними, вказане майно було оформлене на імя [PERSON] Оплату комунальних послуг, ремонтні роботи здійснювалися за спільні кошти. Надалі вони вирішили припинити відносини, у звязку з чим виникло питання про розподіл спільно нажитого майна. [PERSON] власноручно написав заяву, відповідно до якої квартиру і все інше майно він згоден поділити з нею чесно, в рівних долях. Вона доглядала сина [PERSON] як свого рідного, останній тяжко захворів, і у наслідок хвороби помер. Вона фактично жила у лікарні, здійснювала догляд сина [PERSON] як свого рідного. Лікування потребувало значних коштів, які вони заробляли спільно з [PERSON] та спільно витрачали на лікування. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] у удовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю з лютого 2003 року по вересень 2012 року підтверджує заява, яку [PERSON] написав, відповідно до якої квартиру і все інше майно він згоден поділити з [PERSON] чесно, в рівних долях. Позивачем надано у якості доказів фотографії, з докладним описом обставин, за яких вони були зроблені. Вказані фотографії безумовно свідчать про те, що сторони жили спільно однією сімєю, спілкувалися з родичами кожної з сторін. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт та обставини спільного проживання [PERSON] та [PERSON] Усі інші досліджені у суді докази, зокрема документи, підтверджують факт придбання та реєстрації спільного майна саме у час спільного проживання, та у час, коли кожна із сторін не перебувала у іншому шлюбі, підтверджують намагання відповідача ухилитися від поділу спільного майна шляхом таємного відчуження майна. За таких умов факт спільного проживання сторін на думку представника позивачки є безспірно доведеним. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки між [PERSON] і [PERSON] не існувало подружніх стосунків, в тому числі і спільного проживання, що давало б підстави для вимог про розподіл майна. Твердження [PERSON] про спільне проживання не відповідають дійсності, жоден із свідків не навів жодного прикладу спільного ведення домашнього господарства. Їх покази підтвердили лише те, що у [PERSON] і [PERSON] існував спільний бізнес, про поділ якого позивачка нічого не заявляє, оскільки фактично привласнила його використовуючи безпорадний стан [PERSON] після смерті сина, свідки є зацікавленими особами. Пояснення [PERSON], надані у судовому засіданні є суперечливими. У поданій до суду позовній заяві позивачка стверджує, що проживала з [PERSON] у м. Сєвєродонецьку Луганської області. У той же час відповідно до змісту поданої до Богучарського районного суду Воронежської області РФ позовної заяви, [PERSON] стверджує, що вона та [PERSON] постійно проживали в м. Луганську у спірній квартирі. Усі свідки проживають у м. Сєвєродонецьку і фізично не можуть засвідчити факт проживання [PERSON] і [PERSON] у спірній квартирі. Докази того, що [PERSON] доглядала сина [PERSON] у лікарні, відсутні, крім того, для ведення бізнесу вона постійно виїжджала до РФ, що спростовує вказане. Безпорадний стан [PERSON] через смерть свого сина ставить під сумнів те, що вищезазначена розписка була написана ним свідомо, оскільки [PERSON] проходив відповідний курс лікування від нервового зриву. Ніякої участі у придбанні автомобілю та квартири, [PERSON] не приймала. Вартість автомобіля на даний час представником позивачки значно завищена. Крім того, 14 вересня 2004 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином РФ [PERSON], в якому пробула до 26 квітня 2007 року. Вважає доводи позивачки та її представника не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення. [PERSON] направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просить відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є мешканкою м. Сєвєродонецька Луганської області, знайома з [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] фактично проживали однією сімєю як чоловік та жінка за місцем мешкання [PERSON], вони виховували разом їхніх дітей, займалися разом бізнесом. Так як вони виїжджали до РФ, то ними було придбано автомобіль. Згодом, вони разом придбали квартиру у м. Луганську. Через деякий час син [PERSON] захворів, їхні справи у бізнесі почали погіршуватися, а згодом вони розійшлися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є мешканкою м. Сєвєродонецька Луганської області, вона є приватним підприємцем. Займається бізнесом, з [PERSON] знайома дуже довгий час, остання часто приходила до неї разом з [PERSON], якого називала своїм чоловіком. Працювали вони завжди разом. Дітей [PERSON] та [PERSON] виховували та навчали разом як своїх рідних. Вони були дуже гарною родиною. Виїздили до РФ у звязку з веденням бізнесу, придбали разом автомобіль та квартиру. Коли захворів син [PERSON], [PERSON] доглядала його, той ставився до [PERSON] як до рідної матері. [PERSON] та [PERSON] разом лікували сина останнього та матеріально забезпечували лікування. Через деякий час син [PERSON] помер, після чого відносини [PERSON] та [PERSON] почали псуватися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є мешканкою м. Сєвєродонецька Луганської області, дуже довгий час знайома з [PERSON], так як працювала вихователем та виховувала її дитину. [PERSON] забирав дитину [PERSON] від неї, фактично проживав разом з [PERSON], займався вихованням дитини [PERSON] До [PERSON] приїздили родичі [PERSON] на свята, фактично [PERSON] та [PERSON] проживали однією родиною як чоловік та жінка, дітей виховували як рідних. Невдовзі вони разом купили в м. Луганську квартиру, а також машину, яку записали на [PERSON], так само, як і квартиру. Через деякий час захворів син [PERSON], [PERSON] доглядала його. [PERSON] та [PERSON] разом лікували сина останнього. Через деякий час син [PERSON] помер, після чого [PERSON] та [PERSON] розійшлися. Їй відомо, що [PERSON] дійсно укладала у період сумісного проживання з [PERSON] шлюб з громадянином РФ для отримання громадянства. Фактично вказаний шлюб був фіктивни. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є мешканкою м. Сєвєродонецька Луганської області, знайома з [PERSON], часто заходила в гості до [PERSON], остання та [PERSON] проживали як чоловік та жінка, вона не знала, що шлюб між ними не зареєстровано. Дітей виховували як своїх рідних, разом забезпечували їх та матеріально утримували. Коли син [PERSON] хворів, вони разом лікували його та доглядали. [PERSON] та [PERSON] купили разом машину та квартиру в м. Луганську. Родина була дуже гарною, однак після смерті сина [PERSON] відносини між ними зіпсувались і [PERSON] покинув [PERSON] Допитаний у судовому засіданні у якості спеціаліста лікар невропатолог [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що із вивченої медичної документації, яка наявна в матеріалах справи, ним не вбачається будь-яких лікарських препаратів, що приймав [PERSON], які могли вплинути на свідомість останнього та при прийомі яких той не міг відповідати та не розуміти значення своїх дій. Суд, вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13 лютого 2008 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.12). Вказана квартира була зареєстрована на імя [PERSON] 13 лютого 2008 року (т.1, а.с.13), на неї було виконано технічний паспорт (т.1 ,а.с.4). Згідно відповіді на адвокатський запит центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВС України в Луганській області № 11/8-64-1083 від 22 листопада 2013 року за [PERSON] зареєстрований ряд транспортних засобів, у тому числі і автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», номерний знак [NUMBER], зареєстрований 15 грудня 2010 року, знятий з обліку для реалізації 10 квітня 2013 року (т.1, а.с. 8). Згідно розписки, вчиненої від імені [PERSON] 29 листопада 2012 року, останній зобовязується чесно розподілити квартиру у м. Луганську, у рівних долях, а також все інше майно (т.1, а.с.9). Згідно довідки про укладення шлюбу № 422 від 30 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] 14 вересня 2004 року було укладено шлюб (т.1, а.с.18). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-СИ № 643717 [PERSON] та [PERSON] 26 квітня 2007 року розірвали шлюб (т.1, а.с. 17). Також судом були дослідженні фотографії, на яких зафіксовані [PERSON] та [PERSON], їхні діти та інші особи на святах, відпочинку та в побуті (а.с. 35, 93-112); позовна заява, подана до Богучарського районного суду Воронежської області РФ, відповідно до змісту якої [PERSON] та [PERSON] постійно проживали в м. Луганську у спірній квартирі (т. 1, а.с. 123-126). Власником квартири [ADDRESS] згідно договору дарування серії та номеру 1627, виданого 24 грудня 2013 року приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], на даний час є [PERSON] (т. 2, а.с.8-10). Квартира [ADDRESS] була предметом іпотечного договору, укладеного 13 лютого 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». Згідно відповіді на адвокатський запит № 80 від 26 січня 2016 року [PERSON] згідно картки хворого денного стаціонарної поліклініки знаходився на лікуванні з 23 листопада 2012 року по 03 грудня 2012 року. На адресу суду була направлена відповідна медична документація, досліджена у судовому засіданні допитаним у якості спеціаліста лікарем невропатологом. Згідно відповіді на запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з 10 листопада 2010 року по 31 грудня 2012 року [PERSON] багаторазово перетинала державний кордон України та РФ (т.2, а.с. 12-13, 15-16). Представником відповідача було надано до суду Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу автомобіля № 314224-001176 від 09 грудня 2010 року, згідно якого [PERSON] придбав спірний автомобіль за 127\~200 гривень. Згідно висновку експерта № 01/02/16 від 10 лютого 2016 року експертного авто товарознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER], 2010 року випуску, двигун 1,8 куб.см., універсал 5 дверей ринкова вартість на час проведення дослідження, з урахуванням нормативного відсотку експлуатаційного зносу по часу використання та середньостатистичного нормативного пробігу та вільного цінофрормування в межах України становить 248135 тисяч 70 копійок. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 333512 та довідки про причини смерті № 268 від 24 липня 2012 року [PERSON] помер 23 липня 2012 року (т.1, а.с.129). [PERSON] було втрачено паспорт громадянина України серії ХІІЕД № 725574, виданого Рубежанським МВВС від 13 квітня 1988 року (т.1 ,а.с. 138); спірний автомобіль зареєстровано на [PERSON] з 16 квітня 2013 року (т.1 ,а.с. 145, 161). Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом ст. 3 ч.2 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, який діяв до набрання чинності СК України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Виходячи із приписів зазначених норм права, суд може розглядати вимоги позивачки в частині встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, які можуть впливати на права та обовязки останніх, саме з 01 січня 2004року, тобто з часу набрання чинності Сімейним кодексом України, оскільки до 01 січня 2004року, чинне, на той час, законодавство (зокрема КпШС України) такого поняття, як проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу не передбачало, а отже не породжувало ніяких прав і обовязків у чоловіка і жінки як у подружжя, в тому числі щодо набутого ними майна, що з 2004 року передбачено ст. 74 СК України. З огляду на те, що згідно уточнених позовних вимог, позивачка ставить питання про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу саме з 27 квітня 2007 року, а не з лютого 2003 року, як нею заявлялося раніше, суд не приймає до уваги відповідні правовідносини, які складалися між учасниками судового засідання до настання зазначеної дати. При цьому, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані до суду докази, вважає доведеним у повній мірі факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу з 27 квітня 2007 року по вересень 2012 року, виходячи з наступного. Згідно розписки, вчиненої 29 листопада 2012 року від імені [PERSON], вбачається, що останній квартиру і все інше майно згоден поділити з [PERSON] в рівних долях. Ні відповідач, ні його представник не ставили під сумнів факт написання, авторство та час написання. Представник відповідача у суді підтвердив, що розписка написана власноручно [PERSON] у час, зазначений у заяві та передана [PERSON] відразу після написання. Текст розписки не суперечить іншим доказам у справі, підтверджується іншими доказами, сумнівів не викликає. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] під час написання розписки не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними є бездоказовим, безпідставним та спростовуються поясненнями допитаного у судовому засіданні у якості спеціаліста лікаря невропатолога [PERSON] Таким чином, суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що вказана розписка написана [PERSON] у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Позивачем надано у якості доказів фотографії, з докладним описом обставин, за яких вони були зроблені. Вказані фотографії безумовно свідчать про те, що сторони жили спільно однією сімєю, спілкувалися з родичами кожної з сторін. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт та обставини спільного проживання [PERSON] та [PERSON] При цьому, [PERSON] у судовому засіданні докладно розповіла про обставини спільного життя, про обставини придбання та спільного використання спірного майна. Жоден з матеріалів справи не спростовує та не супеерчить показам [PERSON], покази останньої у повній мірі підтверджуються іншими доказами, а саме документами, які підтверджують факт придбання та реєстрації спільного майна саме у час спільного проживання, та у час, коли кожна із сторін не перебувала у іншому шлюбі. За таких обставин, суд вважає, що факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу є безспірно доведеним. Таким чином майно, придбане у період з 26 квітня 2007 року, тобто коли [PERSON] розірвала інший шлюб, і до 29 листопада 2012 року, а саме коли [PERSON] та [PERSON] припинили спільні відносини, є спільною власністю останніх. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК України спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що набута за договором купівлі-продажу від 13 лютого 2008 року квартира [ADDRESS], а також легковий автомобіль «Chevrolet Lacetti», зареєстрований за [PERSON] 15 грудня 2010 року, державний номер з дати реєстрації по 10 квітня 2013 року ВВ-9943-ВХ, знятий [PERSON] з обліку для реалізації 10 квітня 2013 року, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], як майно, що набуте жінкою та чоловіком які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (ст. 74 СК України). Згідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, [PERSON] має право на ? частину спірної квартири та автомобіля. Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне виділити та визнати за [PERSON] право власності на частку у праві спільної сумісної власності, а саме право власності на ? частину квартира [ADDRESS]. Згідно розяснень п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. [PERSON] продав спірний автомобіль без відома та згоди [PERSON], тому вартість автомобіля необхідно врахувати при поділі майна шляхом стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля. Відповідно до ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. 74 СК України дія ст. 61 СК поширюється на майно чоловіка та жінки, які проживали спільно без реєстрації шлюбу. Таким чином половину вартості спірного автомобіля, проданого [PERSON], згідно проведеної та документально підтвердженої його оцінки, необхідно стягнути на користь [PERSON] При цьому, ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, обовязковою умовою договору дарування є його безоплатність та відсутність, з боку обдарованого, дій як майнового так і немайнового характеру. Положеннями частини 3 статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. На підставі ст. 74 СК України дія ст. 65 СК поширюється на майно чоловіка та жінки, які проживали спільно без реєстрації шлюбу. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України договір є правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно п.п. 1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріально посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена. [PERSON] згоди на укладення правочину не давала, відомостей про укладений правочин не мала. До спірного правочину необхідно застосувати наслідки, передбачені ст. 216, ч. 3 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Спірний договір укладено [PERSON] відразу ж після звернення до суду з позовом про поділ спільного майна, у тому числі квартири. Обдарована за спірним договором [PERSON] проживає у місті Кремінна, наміру користуватися квартирою у м. Луганську з боку останньої судом не вбачається, фактично квартиру не прийняла, у квартирі не зареєструвалася. Вказане свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] уклали спірний договір дарування виключно з метою приховати квартиру від поділу. Оскільки [PERSON] має право на частку у праві спільної сумісної власності, а саме право власності на ? частину квартира [ADDRESS] та їй фактично підлягає до виділення зазначена частина майна, оскільки частки [PERSON] та [PERSON] при поділі та виділенні майна є рівними, то позовні вимоги про визнання за [PERSON] саме права спільної часткової власності на ? частину квартири задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені передчасно та не будуть відповідати у повній мірі положенням ст. 70 СК України та 357 ЦК України. З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки вищевказаний правочин належить визнати недійсним саме в частині дарування належної [PERSON] ? частини спірної квартири, яку [PERSON] подарував [PERSON] Належною [PERSON] частиною квартири [PERSON] розпорядився на власний розсуд, подарувавши свою ? частину квартири [PERSON] Судові витрати згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 3654 гривні 00 копійок, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладеного, ст.ст.2, 60, 61, 65, 70, 74 СК України, ст. 202, 203, 215, 357, 712 ЦК України,

Outcome: partial