Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивачка звернулася\~до суду\~з вказаною\~позовною заявою,\~в обґрунтування\~якої зазначила,\~що з 15.02.2016 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 06.09.2019. За час перебування у шлюбі ними в інтересах сім`ї за спільні кошти та спільною працею набуто у власність транспортні засоби: Mercedes-Benz Vito 109 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ринковою вартістю 245\~751,00 грн. та ВАЗ 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ринковою вартістю 77\~539,00 грн., які перебувають у фактичному користуванні відповідача. Згоди про\~порядок поділу\~майна між\~ними не\~досягнуто,\~тому позивачка\~просила суд:\~визнати вказані\~транспортні засоби\~спільним сумісним\~майном;\~в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нею право власності на транспортний засіб ВАЗ 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та за [PERSON] право власності на транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 109 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідача на її користь компенсацію різниці у вартості виділеного сторонам майна, у розмірі 84 106,00 грн. Ухвалою суду\~від 02\~жовтня 2020\~року провадження\~у зазначеній\~справі було\~відкрито та\~призначено підготовче\~засідання (а.с.\~32-33). 28 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представником відповідача висловлено прохання позовні вимоги задовольнити частково, визнавши спірні транспортні засоби спільним сумісним майном сторін, а в іншій частині вимог відмовити через їх безпідставність (а.с. 39-44). 29 жовтня 2020 року представником позивачки подано заяву про зменшення позовних вимог, якою вартість спірних автомобілів та відповідно суми компенсації приведено у відповідність до наданих стороною відповідача звітів про оцінку автомобілів (а.с. 98). В судовому засіданні представник позивачки адвокат Мельниченко М. С. підтримав позовну заяву з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. В подальшому подав заяву з проханням проводити розгляд справи без участі позивача та його представника з урахуванням письмових пояснень, в яких наполягав на задоволенні позову (а.с. 113-117). Відповідач та його представник адвокат Юріна А. Р. в судовому засіданні заявлені позивачкою вимоги визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині визнання спірних автомобілів спільним сумісним майном, у задоволенні іншої частини вимог просили відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12\~ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). За частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається наступне. З 15.02.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 06.09.2019 (а.с. 8-10). За час перебування у шлюбі сторонами набуто у власність транспортні засоби: Mercedes-Benz Vito 109 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого згідно звіту про незалежну оцінку об`єкта від 21.10.2020 становить 188 299,00 грн. та ВАЗ 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого згідно звіту про незалежну оцінку об`єкта від 21.10.2020 становить 56\~691,00 грн. (а.с. 11, 47-71, 72-91). Відповідно до частини першої\~статті 60 Сімейного кодексу\~України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої\~статті 69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій\~статті 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно до положень\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень\~статті 71 СК України\~дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7\~СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої\~статті 71 СК України\~як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року (справа № 487/6195/16-ц) зроблено висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. З огляду на вказане не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні вимоги про стягнення компенсації за перевищення частки у майні у зв`язку із не внесенням на депозитний рахунок відповідних коштів, оскільки висловлені внаслідок помилкового тлумачення норм законодавства з цього приводу у співвідношенні до підстав заявленого позову. Враховуючи, що спірні автомобілі відповідно до частини 2 статті 183\~ЦК України відносяться до неподільних речей, знаходяться у фактичному користуванні відповідача, що підтверджено ним особисто під час судового розгляду, спільне користування і володіння цим майном неможливе й згоди про вказане між сторонами не досягнуто, суд вважає, що з метою досягнення завдань цивільного судочинства, дотримання рівності часток є підстави для розподілу спільного майна у спосіб заявлений позивачкою з компенсацією відповідачем різниці у вартості виділеного майна. Матеріали справи не містять доказів понесення позивачкою витрат на правову допомогу, тому судом вказане питання не вирішується. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1229,95 грн., інша його частина підлягає поверненню з державного бюджету з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, що відповідає положенням пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved