Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя - житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] , в якому просила вказане нерухоме майно визнати спільною сумісною власності сторін по справі та визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] та на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що з 06.10.2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі відповідач успадкував житловий будинок по [ADDRESS] та 13.09.2013 року ними було придбано квартиру, яка на праві власності належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, за кошти від продажу 11.09.2013 року належних їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] . Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, просив суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власності сторін по справі та визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири, суду пояснив, що з 06.10.2000 року по 17.07.2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] в них народилася дочка [PERSON] У шлюбі сторони набули у власність житловий будинок в [ADDRESS] , загальною площею 39,3 кв.м, та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,0331 га, які 11.09.2013 року продали [PERSON] За отримані від продажу даної нерухомості кошти, через два дні, 13 вересня 2013 року, сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Оскільки квартира набута в період шлюбу, то вона перебуває у правовому режимі спільного сумісного майна подружжя, а тому відповідно до ч.1 ст.70 СК України частки сторін у майні є рівними. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, суду пояснили, що дійсно сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак квартира [ADDRESS] , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, відповідно до пункту 15 договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2013 року, набута відповідачем на праві особистої приватної власності за кошти, отримані в дар від батька відповідача - [PERSON] на підставі договору дарування грошей, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Тимощук Н.М., за реєстром №1024 від 13.09.2013 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.10.2000 року, який було розірвано рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 17.07.2018 року. В шлюбі у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] 09.06.2005 року [PERSON] купив належну [PERSON] садибу яка розташована на земельній ділянці площею 0,0331 га. 11.09.2013 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбала житловий будинок в [ADDRESS] , загальною площею 39,3 кв.м, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,0331 га. 13.09.2013 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Позивачка, звертаючись до суду з вказаним позовом, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що спірна квартира була придбана відповідачем в інтересах сім`ї під час перебування в зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти, отримані від продажу будинку [ADDRESS] . Відповідач, заперечуючи позов, посилався на те, що згідно п.15 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13.09.2013 року, квартира набута ним у власність на праві особистої приватної власності, оскільки придбана за кошти, отримані ним в дар від батька на підставі договору дарування грошей, посвідченого 13.09.2013 року приватним нотаріусом Тимощук Н.М. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є батьком відповідача, суду показав, що станом на 2013 рік він був пенсіонером. За декілька днів до купівлі спірної квартири у м.Івано-Франківську для проживання дочки сторін по справі, його син продав будинок у м.Бучачі. Проте син всієї суми на купівлю квартири, яка коштувала приблизно 30000 доларів США, не мав, а тому він додав синові 130000 грнна купівлю квартири. Показання свідка та пояснення відповідача є суперечливими та викликають сумнів у їх правдивості, оскільки відповідач стверджував, що придбав квартиру за подаровані батьком кошти, а останній показав, що лише додав синові частину коштів на купівлю квартири. Згідно офіційного курсу НБУ станом на вересень 2013 року курс долара був - 7,99 грн за 1 долар США (https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/nbu/2013-09-13/). Станом на 13.09.2013 року 30000 доларів США було еквівалентно 239700 грн. З наведеного слідує, що відповідачем з сімейного бюджету на придбання спірної квартири [ADDRESS] були витрачені кошти від продажу 11.09.2013 року будинку в [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнає за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частиною 7 ст.158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки у вказаному провадженні з метою забезпечення позову ухвалою суду від 24.01.2019 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] до вирішення судом спору по суті, то вказаний захід забезпечення позову підлягає скасуванню.

Outcome: approved