Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

П озивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визання поважною причину пропуску позивачкою строку позовної давності та поновити останній цей строк, а також про витребування з володіння [PERSON] будівлі магазину за адресою [ADDRESS] та визнання за позивачкою право власності на будівлю (А-1) загальною площею 71,8 кв.м, що розташований за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору на надання юридичних послуг, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача КП «Анфас» до судового засідання не з'явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Суд , заслухавши представника позивача, дослідивши наявні докази, які маються в матеріалах справи, вважає, що позов обгрунтований на законі та підлягає задоволенню за наступних обставин. Як вбачається з матеріалів справи , 23 грудня 2001 року позивачка [PERSON] за прибутковим касовим ордером № 48 внесла до каси КП «Анфас» гроші у сумі 64000 (шістдесят чотири тисячі) гривень за будівлю магазину, яка належить підприємству і розташована по [ADDRESS]. На той час позивачка не перебувала ще у шлюбі і гроші вносила під своїм дівочим прізвищем [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER] видане 14.06.2004 року Галімийською селищною адміністрацією Омсукчанського р-ну Магаданської області). Позивачці [PERSON] було передано один комплект ключів від приміщень, інший залишався у директора Кописова М.П. з метою звільнення приміщень від речей підприємства. На день внесення коштів підприємство не мало належно виготовлених документів для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тому сторони домовилися, що договір буде укладено пізніше, а гроші підприємству необхідні зараз для проведення розрахунків з бюджетом та сплати заробітної плати працівникам. У 2002 році позивачка з метою заробітку виїхали за межі України, де у подальшому вийшла заміж та змінила своє прізвище на [PERSON] (свідоцтво про шлюб від 09.07.2006 року видане ЗАГС м.Дамаска Сірійської Арабської Республіки). У 2013 році [PERSON] повернулася до України та звернулася до КП «Анфас» щодо укладення договору купівлі-продажу будівлі магазину та посвідчення цього договору нотаріально. Саме у грудні 2013 року позивачці стало відомо, що право власності на магазин за судовим рішенням перейшло до [PERSON], який також сплатив кошти підприємству, але у травні 2002 року. Таким чином, підприємство реалізувало двічі один і той же предмет. Два покупці сплатили за цей предмет кошти. Позивачка [PERSON] сплатила їх через касу підприємства, а [PERSON] передав їх безпосередньо директору підприємства. Між цими двома платежами минув строк у півроку, але мій платіж був першим. Відповідно до вимог ст. 660 ЦК України позивачка може у судовому порядку пред'явити до покупця позов про витребування майна, бо її право на цей товар виникло значно раніше. Ст. 218 ЦК України у редакції 1963 року, що діяла на момент передачі [PERSON] коштів підприємству та передачі позивачці ключів від магазину, передбачала, що право власності у набувача майна виникало з моменту передачі речі. Факт передачі ключів законодавство визнавало передачею майна. Дізнавшись про порушення права, позивачка [PERSON] звернулася до [PERSON] щодо повернення їй будівлі магазину, як покупцю, що отримав це право першим, він не заперечував, але винило питання повернення йому сплачених коштів. Ст. 661 ЦК України у редакції 2003 року, що діє на теперішній час, вважає це збитками, які має сплачувати продавець, тобто КП «Анфас». Ст. 257 ЦК України встановлено трирічний термін звернення до суду за захистом своїх прав. Але діюче законодавство у ст. 267 ЦК України дозволяє особі звернутися до суду з заявою про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності. Позивачка [PERSON] з 2002 по 2013 рік перебувала за межами України, про що свідчать свідоцтво про народження та свідоцтво про брак видані у цей період останній органами інших держав, тому суд вважає, що це є поважними причинами. Враховуючи вищевикладене та на підставі ст. 128 ЦК України у редакції 1963 року, ст. 660, 661 ЦК України у редакції 2003 року,

Outcome: approved