Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом по якому просить усунути перешкоди у здійсненні власником, [PERSON] права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS], - виселити [PERSON], чи будь-яких інших осіб з квартири [ADDRESS] та повернути позивачу, [PERSON] квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання з'явився представник позивача, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомими, заперечень проти позовної заяви не надали, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. На підставі викладеного, враховуючи те, що розгляд цієї справи триває вже довгий час, за який було проведено багато судових засідань, але відповідач не з'явиляється, а також не надає доказів поважності причин неявки в судові засідання, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин для неявки відповідача в судові засідання, призначені у справі. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наступне. На підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER], яке було видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради 26.11.20І2 р., що підтверджується о Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію гласності, позивачка є власницею квартири під [ADDRESS]. Згідно договору оренди від 01.02.2013 року укладеного між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар), про те, що орендодавець представляє орендареві в користування квартиру [ADDRESS] строком на 35 місяців зі сплатою 5600 грн. щомісячно. Позивачка стверджує, що згоду на передачу квартири [ADDRESS] в оренду не надавала. 15.02.2018 року [PERSON] направила письмове повідомлення [PERSON] про відмову від договору оренди, виселення та повернення квартири. [PERSON] відмовився від отримання вказаного повідомлення. В матеріалах справи наявне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року (справа №522/5302/16) відповідно до якого, право власності на квартиру [ADDRESS] визнано за [PERSON]. Вказане рішення не набрало законної сили та оскаржено в апеляційному порядку. Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Позивачка зазначає, що не отримувала орендну плату за договором оренди квартири, від відповідача або третьої особи. Оскільки статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, позивачка змушена була скористатися своїм правом відмовитися від договору оренди квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Виходячи із змісту ст. 638 ЦК України, орендарем істотні умови договору не виконано, а тому вимога про відмову від договору є підставна. Відповідно до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved