Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 02.07.2016 року, в якому просить поділити спільне майно з відповідачем, що було набуто під час шлюбу, просить визнати за нею право власності на 1\\2 частину майна, яке набуто в період шлюбу. Відповідач звернувся до початку розгляду справи по суті 26.07.2016 року з зустрічним позовом, в якому також просить поділити спільне майне подружжя, а саме визнати за ними право власності на 2/3 частини спільного майна подружжя ,вважаючи , що його особисті витрати були більш, ніж витрати позивачки за первісним позовом. В судовому засіданні представник позивачки за угодою, адвокат [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі, наполягаючи на розподілі спільного майна подружжя , мотивуючи свої доводи тими обставинами, що майно набуте подружжям під час шлюбу є спільною власністю подружжя і підлягає розподілу , також наполягаючи на рівності часток подружжя. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнала частково, ураховуючи позицію своєї довірительки. Представник відповідача за угодою, адвокат [PERSON] первісний позов визнала частково обґрунтованим, а саме в тій частині, що позивачці за первісним позовом належить тільки 1/3 частина спільного набутого в шлюбі майна, наполягала на задоволенні позовних вимог свого довірителя. Судом встановлені наступні обставини та правовідносини: Сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.03.1994 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу №231 , який виконано Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова (арк.10). Шлюб між сторонами не розірвано. Під час перебування в шлюбі подружжя позивачки та відповідача набуло наступне майно: Нежитлові приміщення 1 го поверху №69-І -:-69-7 в літері «А-8» загальною площею 84,9 кв.м., які розташовані за адресою :м. Харків вул. Чичибабіна №1(арк..18), Двокімнатну квартиру № 69-«А» загальною площею 54,9 кв.м., розташовану за адресою: м. Харків вул. Чичибабіна №1, на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в державний реєстр право чинів за № 1258264(арк..15-16) Проти цих обставин сторони не заперечують та вважають такими, що доказуванню не підлягають. Судом роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Правовідносини між подружжям носять довготривалий характер, але позивачка за первісним позовом звернулася до суду 02.07.2016 року, тобто після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, спірне майно придбане після введення в дію Сімейного Кодексу України ,а саме в 2004 році та в 2006 році , на підставі чого суд вважає за можливе застосування норм Сімейного Кодексу України з посилання на норми КпШС України. На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд вважає, що відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом не надав належних доказів суду щодо тих обставин, що при здійсненні експлуатації спільного майна, його перебудуванні та об»єднанні ним були витрачені особисті кошти. Судом встановлено та сторони не заперечували проти тих обставин , що з метою покращення умов експлуатації майна, що знаходиться на праві спільної сумісної власності у період 2014-2015років було здійснено перебудову обох приміщень, як нежитлового так і квартири. Внаслідок такої перебудови утворився новий обєкт нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення першого поверху в літ. «А-5» 69-1, 69-2, 69-3, 69-4, 69-6, 69а-1, 69а-2, 69а-3, 69а-4, 69а-5, 69а-8 загальною площею 141,4 кв. м., що підтверджується технічним паспортом (арк..20-28). На підставі технічного висновку ПП « Спецбудпроект-1» який діє на підставі кваліфікаційного сертифікату серії АЕ № 001586 від 22 вбачається, що після проведення відповідних відновлювальних робіт та об»єднання обох приміщень, як нежитлового так і квартири. утворився новий обєкт нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення першого поверху в літ. «А-5» 69-1, 69-2, 69-3, 69-4, 69-6, 69а-1, 69а-2, 69а-3, 69а-4, 69а-5, 69а-8 загальною площею 141,4 кв. м., також згідно технічного висновку квартира цілком відповідає всім необхідним будівельним ( ДБН В.12-2:2006 Навантаження та дії. Норми проектування), санітарним нормам, на 100 відсотків обєкт готовий для введення в експлуатацію, в повному обсязі може бути використана під нежитлові офісні приміщення , переобладнання не впливає на несучу здібність будівельних конструкцій обстежуваного приміщення та будинку в цілому, дефектів та ушкоджень в несущих та огороджених будівельних конструкціях будівлі в межах дослідженого приміщення не має Експлуатація приміщення є можливою без проведення додаткових заходів, на 100 відсотків має готовність до експлуатації. Зареєструвати новий обєкт нерухомого майна сторони не змогли у звязку з тим, що прийшли до висновку про необхідність поділу спільного майна для подальшого користування, володіння та розпорядження. Згідно з Звітом, який надано 12.07.2016 року Універсальною Біржею «Україна» (арк..65-87) загальна вартість новоутвореного майна складає 846 900,00 гривень. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст. 319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст. ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов»язковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто суд приходить до висновку, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї і право власності на неї може бути припинено на підставі дотримання вимог ст.365 ЦК України, ст.71 СК України. У відповідності до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи те, що закон не містить жодної норми, яка б прямо встановлювала неправомірність набуття права власності на самочинно реконструйовані квартири, питання щодо законності набуття права власності належить до компетенції суду. Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Здійснена позивачами реконструкція квартири і нежитлових приміщень є самочинним будівництвом, оскільки вона здійснювалася без отримання належного дозволу та затвердженого проекту. Крім того, у [PERSON] юстиції України від 19.10.2007 р. № 19-39-827, також зазначається, що у разі визнання права власності на новостворене майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються. Оскільки проектна документація для проведення зазначеної реконструкції не затверджувалась та не розроблялася, то вказаний порядок не може бути застосований до самочинно реконструйованих позивачем приміщень Таким чином, не вимагається введення в експлуатацію самочинно реконструйованих приміщень. Відповідно до ст. 331 ЦК України, позивач набуває право власності на новостворене майно з моменту завершення будівництва (реконструкції). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі ст..376 Цивільного Кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника(користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній , якщо це не порушує права інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що після реконструкції ,яку провело подружжя не виникло самочинно забудованого майна, а виникло новоутворене нерухоме майно. Земельна ділянка не потребує виділення ,бо обидва приміщення ,якими сторони володіли на законних підставах, а саме : нежитлові приміщення 1 го поверху №69-І -:-69-7 в літері «А-8» загальною площею 84,9 кв.м., які розташовані за адресою :м. Харків вул..Чичибабіна №1 та двокімнатна квартира № 69-«А» загальною площею 54,9 кв.м. , розташовану за адресою :м. Харків вул..Чичибабіна №1 були після перебудови тільки об»єднані в одне приміщення і на підставі цього стали новоутвореним нерухомим майном, без визначення статусу якого сторони позбавлені права розділити спільне майно,яке набуте під час шлюбу. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….» Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає: « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.» П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду» За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя(одного з них) до суду з таким позовом(ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.» На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, але суд ураховуючи рівні частини сторін в спільному майні та той факт, що сторони сплатили судовий збір в повному обсязі, приходить до висновку, що в стягненні судових витрат позивачці за первісним позовом слід відмовити. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial