Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобов'язання відповідача разом з неповнолітнім сином не чинити перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності домоволодінням [ADDRESS] та їх виселення із даного будинку без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS]. На даний час в будинку також проживає її донька [PERSON] з дитиною та її чоловік [PERSON] із дитиною від першого шлюбу без реєстрації. Проживаючи в одному будинку, відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у використанні права власності, а також систематично вчиняє з нею сварки, ображає та спричинив тілесні ушкодження. В зв'язку з цим, просить суд, постановити рішення, яким зобов'язати відповідача разом з неповнолітнім сином не чинити перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності домоволодінням [ADDRESS] та їх виселення із даного будинку без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач позов підтримала, на задоволенні наполягає. В обґрунтування своєї правової позиції надала суду пояснення аналогічні тим, що викладенні в позовній заяві. А також зазначила, що подальше проживання з відповідачем в одному будинку неможливо, так як це може призвести до негативних наслідків. Останній постійно погрожує їй фізичною розправою, спричинив тілесні ушкодження, вчиняє сварки, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів. Крім того, відповідач зареєстрований за іншою адресою та має можливість проживати в трикімнатній квартирі разом із своєю матір'ю. Відповідач позов не визнав. В заперечення позовних вимог суду пояснив, що у вказаному будинку він проживає разом із своєю дружиною - донькою позивачки, [PERSON], спільною дитиною та його дитиною від першого шлюбу. Неприязні відносини із позивачкою, в нього склались з приводу того, що остання постійно вмішується у їхнє сімейне життя, оскільки її не влаштовує, що вони з дружиною живуть в мирі і злагоді. Постійно ображає його та зводить наклепи, що призвело до його захворювання. Але не зважаючи на це він не бажає висилятись із будинку, так як вони з дружиною зробили ремонт, на що потратили чималу суму коштів. В даному будинку він не прописаний, місцем реєстрації являється [ADDRESS] де проживає його мати в трикімнатній квартирі. Опитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON], підтвердили факт виниклого конфлікту між позивачкою та відповідачкою, при якому останній спричинив тілесні ушкодження, кинувши колесо від автомобіля в [PERSON] Також зазначили, що між ними постійно виникають сварки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з чоловіком [PERSON] та двома дітьми проживають в будинку її матері. В позивачки та відповідача виникають сварки, але в цьому винна матір, так як вона постійно вмішується в їхнє життя. Щодо конфлікту, під час якого нібито [PERSON] кинув колесом в матір, то такого не відбувалось. Дійсно під час однієї із суперечок, її чоловік ремонтував автомобіль, а мати з ним сварилась, в цей час в нього з рук вилетіло колесо, але воно впало біля матері, а вона почала зразу кричати, що він намагався її вбити. Вважає, що виселення її чоловіка неможливе, так як вони потратили багато коштів на ремонт будинку, і він має право там проживати. Залучені до участі в справі відповідно до вимог ст. 45 ЦПК України прокурор та представник служби у справах неповнолітніх Тульчинської РДА висловили позицію, щодо задоволення позовних вимог позивачки. Заслухавши пояснення сторін, думку інших учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив: Згідно довідки КП «Тульчинське МБТІ» за [PERSON], на підставі договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою м. Тульчин, вул. Тургєнєва, 1. (а.с. 5). Відповідач проживає у вказаному будинку за усною домовленістю із позивачкою з 2003 року. Також в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли неприязні відносини, між ними відбуваються постійні сварки. Неприязність стосунків підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження по факту нанесення тілесних ушкоджень [PERSON], а також матеріалами перевірки за заявою [PERSON] відносно [PERSON] Дані факти також визнані сторонами та доведенні показами свідків з обох сторін, тому додатковому доведенню не підлягають, відповідно до вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Вирішуючи позовні вимоги щодо виселення відповідача разом із неповнолітнім сином із будинку, судом, поряд із нормами цивільного законодавства, враховано і правовідносини в галузі житлового законодавства. Зокрема, ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 116 ч.1 цього ж Кодексу передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Із аналізу даної правової норми випливає, що відповідач [PERSON] та [PERSON] не являються членами сім'ї позивача [PERSON] та не ведуть з нею спільного господарства. Відповідно до вимог ст. 65 ч.1 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Як вбачається із матеріалів справи при вселенні [PERSON] письмової згоди не було, а була лише усна домовленість на тимчасове проживання. Таким чином, відповідач не набув права на проживання у будинку позивачки на передбачених законом підставах. Також судом встановлено, що відповідачем систематично порушуються правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання. При цьому заходами запобігання і громадського впливу являється неодноразові попередження як самої позивачки, а також іншими родичами, зокрема сином позивачки [PERSON] та її братом [PERSON], щодо неприпустимості такої поведінки та сварок зі сторони відповідача. Даючи оцінку запереченням відповідача, щодо витрачання значної суми коштів на проведення ремонту в будинку, суд відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Питання відшкодування витрат може розглядатись судом в разі звернення до суду із такими вимогами, в порядку та у відповідності до ЦПК України. Крім того, приймаючи рішення про виселення відповідача, суд враховує і ті обставини, що останній має постійне місце проживання, де зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Відповідач не довів в судовому засіданні позицію щодо неможливості проживання за даною адресою, а також тих обставин, що він не являється наймачем даного житлового приміщення. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивачем, а відтак їх задоволення в повному обсязі. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судові витрати щодо оплати судового збору позивачем підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved