Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 14444/2016/0206868 від 19.08.2016 року, укладеного в Територіальному сервісному центрі № 1444 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області, за яким [PERSON] був проданий [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки -Nissan моделі -Tiida чорного кольору, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Позовні вимоги мотивовані тим, що автомобіль, який є предметом спірного договору є спільною сумісною власністю подружжя, був проданий відповідачем без наявності письмової згоди позивача на такий продаж, яка передбачена ст.65 СК України, ст.369 ЦК України. Посилаючись на вищенаведене, норми статті 65 СК України, статей 203, 215, 369 ЦК України, позивачка просила визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу. Крім того позивач, у своєму уточненому позові зазначає, що вказаний договір також підлягає визнанню його недійсним, так як, відповідно до ст.234 ЦК України є фіктивним, бо відповідач не передавав третій особі у власність вказаний автомобіль та не отримував від неї кошти за нього і продовжує користуватися даним транспортним засобом. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вказували на те, що позивач у будь-якій формі, в тому числі усній, не надавала своєї згоди на продаж автомобіля, жодних розмов з цього приводу не було. Про здійснення такого продажу позивачка дізналася лише у березні місяці 2017 року під час розгляду цивільної справи про поділ спільного сумісного майна подружжя, яка розглядається в суді за її позовом. Позивачка також вказувала, що в серпні 2016 року вона зверталась до суду з позовом про розлучення, який в вересні 2016 року залишила без розгляду, так як повірила своєму чоловіку, що він зміниться. З серпня 2016 року вона спірним автомобілем не користувалася, так як їм користувався відповідач, у якого і були всі документи на автомобіль. Не заперечувала, що 08.11.2016 року вона дійсно керувала вказаним автомобілем в присутності відповідача, але документи на автомобіль під час її поїздки були у відповідача, тому вона і не могла знати про переоформлення останнім автомобіля на свою матір - [PERSON]. Позивачка зазначала, що ніяких розмов з відповідачем та третьою особою з приводу продажу автомобіля не було і ніякі гроші в розмірі 50 тисяч гривень вона ані від відповідача ані від третьої особи взагалі не отримувала. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову і зазначав, що вказаний автомобіль був проданий зі згоди позивачки. Автомобіль був проданий його матері - [PERSON] за 100 тисяч гривень. Вказані кошти вони поділили порівну. Вважає, що позивачка вводить суд в оману і таким чином намагається отримати ще раз компенсацію за автомобіль. Відповідач вказував, що позивачка знала про продаж автомобілю, так як бачила документи на авто, коли в листопаді 2016 року самостійно керувала цим автомобілем. Половину коштів від продажу автомобіля він одразу віддав позивачці в присутності своєї матері, так як у його колишньої дружини було багато боргів, а свою половину залишив собі. Під час продажу він діяв в інтересах сім»ї. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - [PERSON] зазначила, що чинним законодавство не передбачено визнання недійсним договору при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з них. Вказувала, що відчуження транспортного засобу відбувалося в період, коли сторони перебували у шлюбі, коли вони проживали разом, що свідчить про те, що договір був укладений в інтересах сім»ї. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Третя особа - [PERSON] суду пояснила, що їй було відомо, що між її сином [PERSON] та невісткою [PERSON] існують непорозуміння у сімейних відносинах. В серпні 2016 року вона була у будинку останніх, де і дізналася про те, що її син і невістка мають намір продати автомобіль Nissan приблизно за 100 тисяч гривень. Їй було відомо, що вказаний автомобіль є спільною власністю подружжя. Боючись того, що продавши автомобіль останні залишаться і без транспортного засобу і без грошей, вона вирішила купити у них вказаний автомобіль. Взявши 100 тисяч гривень вона прийшла до них додому і віддала їм гроші за автомобіль, домовившись про те, що вони зроблять переоформлення автомобіля на її ім.»я. Позивачка проти цього не заперечувала. Вони стали рахувати кошти і поділили їх між собою порівну. Проте, що вона приносила їм гроші за машину знає [PERSON], який їм допомагає по домогосподарству, та який на той час був у них вдома і бачив, як вона приносила гроші. Через три або чотири дні, після того, як вона віддала кошти за авто, вони разом з сином поїхали до м.Красноармійська де був оформлений договір купівлі-продажу автомобіля. Після продажу вона дозволяла сторонам користуватися даним авто, але вже як три місяці вказаний автомобіль вона нікому не дає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає сторони у справі, вони є друзями, він тривалий час живе з ними і допомогає їм по домогосподарству. В серпні 2017 року, біля 12.00 години, додому до [PERSON] та [PERSON] прийшла [PERSON] та принесла гроші за автомобіль. Про це йому відомо, так як він чув як [PERSON] казав [PERSON], що прийшла матір та принесла кошти за автомобіль і кликав її. Після чого вони пішли до зальної кімнати. На запитання свідок пояснив, що він особисто не бачив грошей і не знає про їх кількість. При передачі коштів він присутнім не був. Свідок [PERSON] пояснив, що 08.11.2016 року він, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] їздили на автомобілі Nissan у гості. За кермом була [PERSON]. Йому не відомо чи були у [PERSON] під час керування автомобілем документи на нього. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивача та відповідача, бачив, що у останніх є автомобіль Nissan, яким користується [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що автомобілем Nissan чорного кольору, державний номер [NUMBER], до грудня 2016 року користувалася [PERSON]. З грудня 2016 року по теперішній час вона не бачила, щоб вказаним автомобілем користувалася остання. Вказаним автомобілем з грудня 2016 року користується [PERSON]. З приводу купівлі-продажу вказаного автомобіля їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснив, що з приводу купівлі-продажу автомобіля «Нисан» йому нічого не відомо. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, показання свідків та дослідивши письмові докази судом встановлено таке. [PERSON] та [PERSON] з 1998 року по 20 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбу, який було розірвано на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2016 року, що не оспорювалось сторонами та підтверджується вказаним рішенням суду (а.с.4). Під час перебування в шлюбі, а саме в 2011 році, сторонами у справі був придбаний автомобіль «Nissan Tiida» чорного кольору, номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON]. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Звертаючись до суду із даним позовом позивачка вказувала, що 19 серпня 2016 року без її згоди та відома, відповідач продав вказаний автомобіль своїй матері [PERSON], чим суттєво порушив її майнові права і штучно зменшив обсяг майна, що підлягає розподілу між подружжям. Про вказаний продаж вона дізналася в березні місяці 2017 року. Факт продажу автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу № 14444/2016/0206868 від 19.08.2016 року, укладеного в Територіальному сервісному центрі № 1444 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (а.с.24). За вказаним договором купівлі-продажу автомобіль був проданий за 10 тисяч гривень. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік, відповідно до ст.63 СК України, мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.1,2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Поняття «цінного майна» законодавством не визначено. Але, ст.31 ЦК України містить поняття дрібного побутового правочину, а саме це є правочин, що задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. З урахуванням аналізу правил ЦК суд вважає, що дрібним побутовим правочином, який укладається одним із подружжя щодо їх спільного майна, можна визнати такий, що, по-перше, задовольняє побутові потреби членів сім'ї та, по-друге, стосується предмета, який має невисоку вартість. Застосовувати вимір щодо відповідності правочину фізичному, духовному чи соціальному розвитку одного із подружжя немає потреби, бо мова йде про повністю дієздатних осіб. Виходячи з наведеного, поняття «цінне майно» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. З встановлених в судовому засіданні обставин, пояснень сторін, третьої особи, фактичну вартість автомобіля, за яку його було продано(з пояснень відповідача та третьої особи за 100 тисяч гривень), суд приходить до висновку про те, що вказаний автомобіль для подружжя [PERSON] був цінним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Тобто, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Враховуючи вимоги ст.65 СК України, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку суд приходить до висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16. Судом встановлено, що за наслідками укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу № 14444/2016/0206868 від 19.08.2016 року був проданий автомобіль марки -Nissan моделі -Tiida чорного кольору, номерний знак [NUMBER], який є спільним сумісним цінним майном подружжя [PERSON]. Продаж вказаного автомобілю здійснював відповідач - [PERSON]. Покупцем вказаного автомобіля була [PERSON], яка є рідною матір'ю відповідача. З пояснень третьої особи - [PERSON] судом встановлено, що остання знала про те, що автомобіль марки -Nissan моделі -Tiida чорного кольору, номерний знак [NUMBER], який вона придбала є спільною сумісною власністю її сина [PERSON] та його дружини [PERSON]. Третя особа вказувала, що їй було відомо про розлучення сторін, які мали намір продати автомобіль, у зв»язку з тим, що їм потрібні були гроші. Тому вона вирішила у них її купити та принесла їм гроші в сумі 100 тисяч гривень. В той же час, суд зазначає, що позивачка заперечувала в судовому засіданні про її намір продавати автомобіль і дачу нею згоди на вказану дію. Також позивачка заперечувала отримання від [PERSON] будь-яких коштів. Відповідно до ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достовірними, згідно ст..79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми, згідно ст.80 ЦПК України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст..78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За вказаних обставин, до доводів відповідача та третьої особи з приводу обізнаності позивача про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, надання нею згоди на продаж автомобілю та отримання нею коштів за вказаною угодою, суд відноситься критично, оскільки вказані доводи, на думку суду, як докази є недостатніми та викликають певний сумнів у їх правдивості, враховуючи те, що вказані особи, пов»язані родинними зв»язками та є зацікавленими один до одного особами. Слід також зазначити, що не можуть слугувати належними та допустимими доказами на підтвердження надання позивачем згоди на укладання спірного договору й показання свідка [PERSON], [PERSON] про те, що вони бачили позивача за кермом спірного автомобіля до грудня місяця 2016 року, тобто після його продажу, оскільки дана обставина жодним чином не може свідчити про надання позивачем письмової, як того вимагає ст..65 СК України, згоди на укладання спірного договору. З аналогічних підстав суд відноситься критично і до пояснень свідка [PERSON], бо останній особисто не бачив факт передачі грошей та не обізнаний з приводу їх розміру. Крім того, суд звертає ще раз зауважує на тому, що третя особа є заінтересованою особою, бо є рідною матір'ю відповідача і ймовірно під час укладення угоди діяла в інтересах свого сина, з метою захисту його фінансового та матеріального стану в разі його розлучення. Приходячи до вказаного висновку суд виходить з такого. В судовому засіданні достовірно встановлено, що вказаний правочин було укладено в період перебування у суді цивільної справи про розлучення за позовом [PERSON] до [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що позов про розлучення був поданий [PERSON] до суду 16 серпня 2016 року і перебував на розгляді у суді до 21 вересня 2016 року. Крім того з пояснень третьої особи також судом було встановлено, що останній було відомо про те, що її син та невістка мають намір розлучитися. Також суд звертає увагу на те, що з пояснень відповідача та третьої особи вбачається, що автомобіль був проданий за 100 тисяч гривень, але договір купівлі-продажу № 14444/2016/0206868 від 19.08.2016 року свідчить про те, що ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала лише 10 тисяч гривень. Враховуючи наведене, відчуження за договором купівлі-продажу автомобіля марки -Nissan моделі -Tiida чорного кольору, номерний знак [NUMBER], укладеного 19 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], який є цінним майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, без відома та згоди позивачки, викладеній в передбаченій законом формі, є суттєвим порушенням майнових прав [PERSON] та, на думку суду, було спрямоване на зменшення обсягу майна, що підлягає розподілу між подружжям. Фактичні обставини справи дають підстави дійти висновку про те, що відповідач - [PERSON] та третя особа - [PERSON], укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, діяли недобросовісно, бо третя особа- [PERSON], як покупець за даним договором знала про те, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а її син - [PERSON] не отримав від [PERSON] письмової згоди на це. Недодержання встановленого нормами Цивільного та Сімейного кодексів України порядку відчуження майна, що підлягає державній реєстрації і перебуває у спільній сумісній власності подружжя, неотримання [PERSON] письмової згоди дружини - [PERSON] на відчуження цінного спільного сумісного майна, а саме легкового автомобіля марки -Nissan моделі -Tiida чорного кольору, номерний знак [NUMBER] за договором купівлі-продажу від 19.08.2016 року [PERSON], є підставою для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним. Враховуючи наведене позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо визнання договору недійсним на підставі ст.234 ЦК України, то в цій частині вимоги позивача в судовому засіданні доведені не були. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved