Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року за нею та відповідачем було визнано право власності по ? частині за кожним на автомобіль марки Daewoo Lanos TE69Y 2007 року випуску, який був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач на даний час перешкоджає позивачці користуватися вказаним автомобілем та відмовляється надати документи на нього з метою оформлення документально своєї частки позивачкою. На письмові звернення позивачки він не реагує, що змусило останню звернутися до суду. З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд витребувати у відповідача документи на автомобіль з метою оформлення за нею права власності на нього, а також усунути їй перешкоди у користуванні автомобілем шляхом встановлення графіку користування ним, згідно якого з червня по грудень 2014 року автомобілем користується позивачка, а з січня 2015 року користування автомобілем буде здійснюватися помісячно та почергово - місяць користується позивачка, місяць відповідач. [PERSON] звернулася до суду в якості третьої особи з самостійними позовними вимогами, де зазначила, що з грудня 2010 року вона проживає разом з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без шлюбу і у них є спільна дитина [PERSON], [INFO]. Відповідачем на підставі кредитного договору від 27 грудня 2007 року був придбаний автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номер: [NUMBER]. Під час спільного проживання її з відповідачем, вони разом за спільні кошти з 28 грудня 2010 року по 14 грудня 2012 року сплачували кредит, усього було сплачено 32220,00 грн. Вважає, що вищезазначений автомобіль є їх спільним майном, у зв'язку з чим просить суд визнати за нею право власності на 1/3 його частину. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, однак в останньому судовому засіданні просила визнати автомобіль за нею в рахунок наявної у відповідача заборгованості по аліментам в загальному розмірі 44518,11 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, але завчасно надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги позивачки не визнає, а самостійні позовні вимоги третьої особи визнає у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, а самостійні позовні вимоги третьої особи підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Третя особа в судове засідання не з'явилася. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року; письмове звернення позивачки до відповідача від 12 грудня 2013 року; копія Акту про відмову у наданні документів від 28 грудня 2013 року; копія протоколу від 28 грудня 2013 року; довідка щодо спільного проживання відповідача та третьої особи від 23 червня 2014 року; розрахунки заборгованості за кредитним договором; висновок експерта про вартість транспортного засобу від 16 жовтня 2014 року; розрахунок заборгованості по аліментам; платіжні доручення про сплату судового збору. Таким чином, суд, заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, а самостійні позовні вимоги третьої особи задоволенню не підлягають з наступних підстав. Копією рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року підтверджується факт придбання вищезазначеного автомобіля відповідачем під час його перебування у шлюбі з позивачкою. Цим рішенням за кожною стороною було визнано право власності по ? частині автомобіля у зв'язку з неможливістю його поділу в натурі та відсутності згоди жодної сторони про отримання грошової компенсації. Отже, за позивачкою та відповідачем визнано право спільної часткової власності на автомобіль і кожному належить по ? його частині. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на порушення її права власності зі сторони відповідача шляхом ненадання їй можливості оформити своє право власності на автомобіль у зв'язку з ненаданням їй відповідних документів, а також ненадання їй можливості користуватися автомобілем, у зв'язку з чим просила визначити певний графік користування ним. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У п.3 ч.2 ст.17 ЦК України визначений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як припинення дії, яка порушує право. Згідно ст.8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим вважався об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час вирішення судом позову щодо поділу майна між сторонами, суд визначив ідеальні частки автомобіля за кожною стороною та залишив його у спільній часткові власності сторін у зв'язку з неможливістю його поділу та незгодою сторін на отримання грошової компенсації, що повністю узгоджується з вимогами п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Таким чином, автомобіль належить на праві спільної часткової власності сторонам і порядок користування ним може бути ними узгоджений добровільно на підставі ст.358 ЦК України. Як вбачається з наданих суду доказів у добровільному порядку порядок користування автомобілем сторонами не визначений і відповідач створює позивачці перешкоди у користуванні ним, що надає право позивачці поставити перед судом питання щодо усунення порушень її права власності, при цьому спосіб усунення таких перешкод повинен відповідати характеру порушень користування майном. Позивачка просить суд витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на автомобіль з метою оформлення на себе права на ? його частину, а також встановити графік користування автомобілем, що повністю узгоджується з характером допущених порушень її права власності зі сторони відповідача і такий спосіб захисту її прав буде адекватним з огляду на характер їх порушення. Відповідач жодного разу в судове засідання не з'явився, жодного доказу в обґрунтування заперечень проти позову не надав, а лише зазначив у письмовій заяві, що позовні вимоги не визнає, не зазначивши причин такого не визнання, тобто в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не довів суду наявність обставин, якими обґрунтовуються його заперечення проти позову. Отже, позовні вимоги в частині витребування у відповідача правовстановлюючих документів та встановлення графіку користування автомобілем є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Однак при визначенні графіку користування спільним автомобілем суд вважає безпідставним вимогу позивачки про надання їй права володіти автомобілем з червня по грудень 2014 року, оскільки судове рішення ухвалене у жовтні 2014 року і його виконання за минулий період є неможливим. Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на автомобіль та встановити графік користування ним сторонами по черзі та помісячно, починаючи з 01 листопада 2014 року. Заявлені в останньому судовому засіданні вимоги позивачки щодо визнання за нею права на весь автомобіль в рахунок погашення заборгованості по аліментам є безпідставними, оскільки у даній справі йдеться про усунення порушень прав власника і з заявою про зміну підстав чи предмету позову до початку судового розгляду справи по суті позивачка не зверталася. Самостійні позовні вимоги третьої особи задоволенню не підлягають. Так, у відповідності до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом було встановлено, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем у 2007 році, тобто під час його перебування у шлюбі з позивачкою, у зв'язку з чим на цей автомобіль розповсюджується режим права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено у ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. В суді не заперечувався факт проживання відповідача однією сім'єю з третьою особою з грудня 2010 року, про що свідчить також довідка Іларіонівської селищної ради від 23 червня 2014 року, однак вищезазначений автомобіль був придбаний у 2007 році під час перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а з третьою особою відповідач почав проживати лише у 2010 році. Це свідчить про те, що за час спільного проживання відповідача та третьої особи автомобіль ними не придбавався, тому права спільної сумісної власності на нього у цих осіб виникнути не може. Крім того, обов'язковою умовою визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю без шлюбу, є не перебування жодного з них у шлюбі з іншою особою. Оскільки на час придбання автомобіля відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, майно, придбане ним під час шлюбу, може бути об'єктом права спільної сумісної власності лише його та дружини, тому з жодною іншою особою такого права виникнути не може. Посилання третьої особи на витрачання нею та відповідачем спільним грошових коштів на погашення кредиту не є підставою для визнання за нею права власності на автомобіль, а може бути підставою для відшкодування власником майна понесених нею витрат, у зв'язку з чим третьою особою було обрано неналежний спосіб захисту її прав і у задоволенні її позовних вимог слід відмовити. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково, а наявність фактів, якими третя особа з самостійними вимогами обґрунтовує свої вимоги, суд вважає недоведеною. Оскільки позовні вимоги задоволенні, понесені позивачкою судові витрати по справі на оплату судового збору в розмірі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача. Понесені третьою особою з самостійними вимогами судові витрати не підлягають стягненню зі сторін, оскільки у їх задоволенні судом відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial