Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку вона успадкувала за законом після смерті свого чоловіка. Відповідачка [PERSON] є її донькою, зареєстрована у належній їй квартирі з 2002 року, про те із жовтня 2013 року в квартирі не проживає, так як із співмешканцем виїхала проживати до іншої квартири, яку винаймає. Вказує, що відповідачка більше року не проживає в її квартирі без поважних причин, і самостійно зніматися з реєстраційного обліку не бажає, тим самим чинить їй перешкоди в користуванні належним їй майном, так як вона не може отримати субсидію. Тому позивачка просить суд визнання її доньку втратившою право користування житловим приміщенням, усунути перешкоди в користуванні житлом, шляхом зняття відповідачки з реєстрації. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позові. Крім того в обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачкою домовленості, щодо порядку користування житлом не було, вона не перешкоджала доньці користуватися квартирою, не виганяла її з дому. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вказавши, що не бажає зніматися із реєстрації в квартирі належній її матері, так як вважає, що після зняття із реєстрації вона втратить майнове право на частину квартири у випадку, якщо її мати надумає її продати. В судовому засіданні підтвердила ту обставину, що вона добровільно виїхала проживати за іншою адресою, так як стала спів мешкати із чоловіком. Вказала, що з часу переїзду вона мала вільний доступ до квартири матері, у неї там досі залишаються її речі, вона приходила додому, рідко у зв'язку із занятістю на роботі. Вивчивши матеріали справи, допитавши сторони, свідків дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що реєстрація відповідача перешкоджає їм, як власникам, розпоряджатися будинком. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»від 11.12.2003 року (зі змінами та доповненнями) визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. У разі зміни адреси житла в межах адміністративно-територіальної одиниці особа або її законний представник повинні письмово повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів. Підстави зняття з реєстрації місця проживання особи закріплені ст. 7 Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», серед яких визначено: «…..на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою…». Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої належать дружина, чоловік їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). З урахуванням положень ч.2 ст. 64 ЖК України відповідачка є членом сім'ї позивачки. Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Як убачається з матеріалів справи і це не заперечується сторонами по справі, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності позивачки на дану квартиру підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17401304 від 17.01.2008 року. Крім позивачки в даному будинку зареєстрована відповідача [PERSON] та її повнолітня донька, а внучка позивачки [PERSON], [INFO]. Сторонами не заперечується та обставина, що відповідачка із жовтня 2013 року в даній квартирі не проживає, мешкає в іншому місці зі своїм співмешканцем [PERSON], за адресою [ADDRESS], що крім пояснень сторін також стверджується і наданим відповідачкою договором оренди від 01 листопада 2014 року. Факт не проживання відповідачки з жовтня 2013 року в квартирі належній позивачці не заперечується відповідачкою, а тому доказування не потребує. Тому цю обставину суд покладає в основу рішення. Вирішуючи питання з приводу того, чи з поважних чи без поважних причин відповідачка не проживала за зареєстрованим місцем проживання суд враховує пояснення як позивачки так і відповідачки, а також свідка [PERSON], які вказали, що відповідачка виїхала із квартири матері в жовтні 2013 року, в зв'язку з тим, що стала проживати в іншому місці разом із співмешканцем. Суд також враховує показання сторін, з яких вбачається, що ні позивачка, ні донька відповідачки не чинила перешкод відповідачці в користуванні квартирою, не виганяли її з дому, не перешкоджала в доступі до квартири та належних до неї підсобних приміщень. Відсутність у відповідачки ключа від квартири, суд також не визнає поважною причиною непроживання відповідачки за зареєстрованим місцем проживання, так як сама відповідачка в судовому засіданні пояснила, що і раніше до переїзду не мала ключа від квартири, про те вільно могла нею користуватися, крім того і після переїзду, відсутність у неї ключа від квартири не було перешкодою для того, щоб приходити до зареєстрованого місця проживання, так як її донька мала ключ, і ніхто із мешканців квартири не чинив їй перешод у користуванні нею. Тому суд відсутність відповідачки за зареєстрованим місцем проживання більше одного року не може визнати поважною, так як сама відповідачка добровільно покинула зареєстроване місце проживання і переїхала проживати в інше місце. Заперечення відповідачки, надані в судовому засіданні здебільшого стосуються того, що вона добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, мотивуючи це відсутністю у неї іншого власного житла, де б вона могла зареєструватися, та у зв'язку з тим, що вона вважає, що втратить право на частину квартири, у випадку чи то смерті позивачки, чи відчудження позивачкою цієї квартири на користь третіх осіб. Вказані заперечення суд вважає необґрунтованими з тих підстав, що вказане твердження не узгоджується з нормами чинного законодавства, тлумачення якого відповідачем проведено невірно. Окрім того, суд вважає, що дії відповідачки не узгоджуються з діючими нормами ЦК України, які не пов'язує наявність у особи права на частину нерухомого майна, в зв'язку з її реєстрацією в житловому приміщенні, що належить іншому власнику.

Outcome: approved