Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради, у якому просила визнати за нею право власності на допоміжне нежитлове приміщення (горище), загальною площею 150 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивачки просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Треті особи у судове засідання не з'явились, причин не явки суду не повідомили. Суд вважає, що у матеріалах справи є достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а тому можливо розглянути справу на підставі доказів, що є у матеріалах справи. Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та дослідивши надані по справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно п. 1.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом із тим у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», відповідно до якого у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста. За таких обставин, за відсутності у матеріалах справи доказів, які б підтверджували, що спірне приміщення використовується для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку 10 по вул. Довженка в м Одесі суд доходить до висновку про те, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Враховуючи, що відповідачем позов не визнається, а у позивача відсутні будь-які докази щодо правомірності набуття права власності суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed