Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом про визнання заповіту [PERSON], складеного нею 24.05.2008 року та посвідченого ПНКМНО за реєстровим № 1007, на ім'я [PERSON] недійсним з тих підстав, що померла [PERSON] на момент укладення заповіту перебувала в стані, коли не могла усвідомлювати характер вчинюваних дій (ст. 225 ЦК країни). Мотивувала свої позовні вимоги тим, що спадкодавець [PERSON], яка була її матір'ю, померла [INFO] року, про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві 17.01.2014 року складено відповідний запис за номером 1068 та видано Свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Як зазначає позивачка, вона сама несла матеріальні та фінансові витрати, пов'язані з похованням матері, сама займалась організацією поховання. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з ? частини квартири [ADDRESS]. Однак при зверненні до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини з метою прийняття спадщини в терміни, передбачені ЦК України, їй стало відомо про те, що 24.05.2008 року [PERSON] оформила заповіт на відповідачку [PERSON] Позивачка зазначала, що у нею з матір'ю були дуже добрі стосунки, вони постійно проживали разом і за її життя мати жодного разу не говорила про наміри чи бажання скласти заповіт на користь відповідачки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що, на її думку, в період складання заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій, т. я. з у 1998 році вона перенесла гостре порушення мозкового кровообігу. На момент виникнення інсульту у померлої, на той час хворої, був розвинутий атеросклероз мозкових судин, і наслідком цього було значне погіршення кровопостачання мозку, яке безумовно призвело до значних порушень вищої нервової діяльності. Потім стався інсульт, тобто повна загибель частини мозку, внаслідок припинення кровопостачання. Скоріше за все, відбулося ураження правої півкулі головного мозку, що проявляється візуально-просторовими порушеннями, неможливістю розглядати ситуацію в цілому, втратою здатності до абстрактного мислення, порушенням орієнтація в просторі, спотворенням емоційного забарвлення подій. Отже, на думку позивачки, вже після першого інсульту померла була не здатною усвідомлювати характер вчинюваних дій, оскільки важкість її стану та дисциркуляторна енцефалопатія, що є обов'язковим супутником ГПМК, не давали їй можливості повністю осягнути наслідки свої дій. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, вказуючи, що волевиявлення спадкодавця, яка була рідною бабусею відповідачки, було вільним та відповідало внутрішній волі, вона весь час перебувала в нормальному психічному стані, ясно виражала свої думки та бажання, усвідомлювала значення своїх дій та завжди могла керувати ними. Представник третьої особи П'ятої Київської державної нотаріальної контора в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Загальне поняття недійсності заповіту містить в собі ст. 1257 ЦК України, а саме заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За визначенням норм ст.ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, не можуть складати заповіти особи, визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (ст.ст. 39,36 ЦК). Разом з тим, оскільки заповіт є перш за все юридична угода, постільки всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Ст. 215 ЦК України встановлює, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Ч.3 ст. 215 ЦК України передбачає, що в разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щоб правочин мав належну юридичну силу він повинен задовольняти низці умов, що підтверджують його дійсність, де не останню роль відіграє відповідність внутрішньої волі волевиявлення сторін. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, укладений громадянином, хоча і дієздатним, проте таким, що перебував у момент його вчинення у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом як цього громадянина, так і іншими особами, чиї права та інтереси порушені. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], [INFO], яка була матір'ю позивачки та бабцею відповідачки та після смерті якої відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з ? частини квартири [ADDRESS] Спадкодавець [PERSON] залишила заповіт, складений 24.05.2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р., р. № 1007, згідно з яким 1/2 частину вказаної квартири вона заповіла своїй онуці - відповідачці [PERSON], про що позивачці стало відомо при її своєчасному зверненні до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємцем першої черги за законом. З заявами про прийняття спадщини за заповітом також звернулись [PERSON], який є рідним сином померлої та спадкоємцем за іншим заповітом щодо іншого майна померлої, та [PERSON], онука спадкодавця. Між тим, позивачка вважає заповіт, складений на користь відповідачки, недійсним, оскільки спадкодавець на момент його підписання, на думку позивачки, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до п.16 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними/тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу. 03.11.2014 року за клопотанням представника позивачки була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, яка була проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертиз. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 215 від 23.03.2015 року [PERSON], [INFO], під час складання заповіту 24.05.2008 року виявляла ознаки органічного емоційно-лабільного (атенічного) розладу судинного ґенезу (F 06.6 згідно з МКАХ-10) і за своїм психічним станом на час складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд визнає даний висновок, який сторонами не оспорювався, таким, що не викликає сумніву, оскільки є повним, об'єктивним, наданим в межах компетенції експертів, висновок ґрунтується на методичних рекомендаціях та результатах обстеження об'єкту дослідження, висновок логічний та відповідає фактичним даним справи, т. я. комісія експертів шляхом аналізу матеріалів справи, показів свідків, даних наданої медичної документації, співставлення їх між собою, прийшла до спільного висновку, що підтверджує той факт, що за результатами проведених досліджень думки експертів збігаються. Вимоги про визнання правочину недійсним з заявлених підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» підставами для визнання правочину недійсним може бути не лише випадки, коли є законні підстави для визнання громадянина недієздатним, однак і тоді, коли є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Разом з тим, обставин щодо такого тимчасового стану позивачка на виклала та доказів їх існуванні на момент складання заповіту не надала, нових додаткових медичних документів або показів нових свідків, які б суттєво могли вплинути на висновок, не зазначила. За таких обставин, виходячи з презумпції психічного здоров'я, підстави для задоволення позову та визнання недійсним складеного [PERSON] 24.05.2008 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р. за реєстровим № 1007, як такого, що укладений особою, нездатною розуміти значення своїх дій та керувати ними, у суду відсутні.

Outcome: dismissed