Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору куплі-продажу від 08.11.2016 року, укладеного між нею та [PERSON]. Вказана квартира була особистою власністю Продавця, набута в порядку дарування, посвідчений Першою Житомирською державною нотаріальною конторою 09.08.1995 року за реєстром №3-4722, зареєстрований Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 10.08.1995 року за реєстром №12897. Відповідно до довідки від 08.11.20116 року про склад сім»ї, виданої ОСББ «ВОЛЯ-0412», в даній квартирі проживає дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON], який за вказаною адресою не проживає. На підставі викладеного позивач просить суд постановити рішення та усунути перешкоди в користуванні правом власності житловим приміщенням та зняти відповідача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву до суду про слухання справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений, в звязку з чим суд постановляє по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору куплі-продажу від 08.11.2016 року, укладеного між нею та [PERSON]. Вказана квартира була особистою власністю Продавця, набута в порядку дарування, посвідчений Першою Житомирською державною нотаріальною конторою 09.08.1995 року за реєстром №3-4722, зареєстрований Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 10.08.1995 року за реєстром №12897. Однак, відповідно до довідки від 08.11.20116 року про склад сім»ї, виданої ОСББ «ВОЛЯ-0412», в даній квартирі проживає дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON], який за вказаною адресою не проживає. В наслідок таких дій відповідача, позивач не може на власний розсуд користуватися і розпоряджатися своєю квартирою. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачці у здійсненні її прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо власності, які регулюються Конституцією України, ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад та не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадянам, інтересам суспільства. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Главою 29 ЦК України передбачено способи захисту права власності. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно із керівними роз'ясненнями, що містяться в п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дає підстави для висновку, що право позивачки на користування та розпоряджання власним майном, а саме квартирою № 66, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. С.Бандери,4, порушено відповідачем, і підлягає судовому захисту. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (остаточне 10.05.2011 року), в пункті 38 якого зазначено, що «Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, № 102». Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 цієї статті, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема: що позивачка є власником квартири № 66, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. С.Бандери,4 і має право на володіння і користування квартирою, але відповідач створює їй перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Тому, на думку суду, усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку з квартири № 66, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. С.Бандери,4, відповідає вимогам законності та є необхідним з метою захисту права власності позивача, а відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved