Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів з вимогою визнати їх такими, що втратили право користування [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вказаний будинок належить їй на праві власності, в якому вона 6 лютого 2015 року прописала відповідачів, [PERSON], яка є дружиною брата померлого чоловіка позивачки, та [PERSON], доньку [PERSON] Однак одразу після реєстрації відповідачі виїхали до Росії, де перебувають по теперішній час. Оскільки відповідачі добровільно не користуються належним позивачці житлом, то таким чином [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] з боку відповідачів, які не сплачують комунальні платежі, які нараховуються на вказаний будинок на кількість зареєстрованих у ньому мешканців. При цьому добровільно виписатись із спірного будинку відповідачі не бажають, залишаючись мешкати у Росії. На підставі переліченого для захисту свого права власності вона просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги, які просила суд задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування [ADDRESS]. Відповідачі до суду не з'явились повторно за невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. На підставі переліченого суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [ADDRESS] належить на праві власності позиваці, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 1 липня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 1-1597, та зареєстрованим Маріупольським БТІ 17 січня 2000 року (а. с. 8). За відомостями житлової організації, домової книги та ДМС України в Донецькій області Орджонікідзевського РВ ММУ вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з 6 лютого 2015 року по [ADDRESS] (а. с. 7, 9). Згідно до ст. 391 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За актом від 9 квітня 2015 року, складеного головою КСН «Дружба», вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] не мешкають з 10 лютого 2015 року, що підтверджують сусіди зазначеного будинку (а. с. 11). Факт не проживання у вказаному житловому приміщенні відповідачів також підтверджується копіями міграційних карт, за якими вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 10 лютого 2015 року перетнули кордон України, виїхавши до Росії (а. с. 10). Допитані в судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON], вказували, що вони є сусідами позивачки. Стверджували, що відповідачі, які є родичами [PERSON], мешкали по сусідству із останньою, однак на початку лютого 2015 року продали будинок [ADDRESS] та виїхали за межі країни на постійне проживання, та після цього свідки їх не бачили. Зі слів відповідачів їм відомо, що [PERSON] та [PERSON] прописались разом із позивачкою з метою подальшого перетину кордону з Росією. Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі перелічених норм та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] членами родини позивачки в розумінні ст. 405 ЦК України не є, були прописані у [ADDRESS] позивачкою, однак з 10 лютого 2015 року там не мешкають. Оскільки в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку з вказаної адреси відповідачі не бажають, то порушуються права [PERSON] на користування належним їй нерухомим майном. Таким чином суд вважає, що відповідачі втратили право користування [ADDRESS], внаслідок чого право власності позивачки підлягає захисту шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим будинком.

Outcome: approved