Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача, який згодом уточнила, в якому просить надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд дитини- [PERSON], [INFO] за межі України до м. Іван-Город, Російської Федерації без згоди та супроводу батька у супроводі матері дитини з 10 червня 2016 року до серпня 2016 року . В обґрунтування позову зазначає, що наразі триває судовий процес з розірвання шлюбу з відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. Вона займається вихованням дочки, піклується про її здоров'я, фізичний, психологічний та духовний розвиток. Влітку цього року вона має намір тимчасово виїхати з донькою до РФ у гості до своєї бабусі [PERSON], а також до своєї тітки [PERSON] Під час поїздки має намір забезпечити повноцінний відпочинок для доньки, спілкування зі своїми родичами, підвищити її світогляд, що відповідає інтересам дитини, оскільки буде сприяти всебічному її розвитку. Але це є неможливим через те, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини. У зв'язку з вищевикладеним позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала позов, за обставинами, вказаними в ньому. Зазначила, що планує пробути на території РФ приблизно 2-2,5 місяці, відвідати з дитиною зоопарк, цирк. Вказала, що відповідач десь 1-2 рази на тиждень спілкується із донькою, сплачує аліменти, також надала суду для ознайомлення рішення суду про розірвання шлюбу з відповідачем від 04 травня 2016 року. Крім того, пояснила, що [PERSON], до якої вона має намір поїхати, є її двоюрідною бабусею. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначив наступне. Вказав, що не знає тих родичів, до кого позивачка хоче поїхати з дитиною, підозрює, що позивачка має намір влаштувати своє особисте життя і їде до хлопця, а тому не впевнений в забезпеченні належних умов для догляду за дитиною з боку позивачки. Пояснив, що досить часто спілкується з донькою, а така тривала відсутність дитини, до того ж не обґрунтована якимось поважними причинами буде порушувати як його права як батька, так і права дитини, яка буде позбавлена права спілкуватися з батьком. Просить відмовити в задоволенні позову. Від представника третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову, просять прийняти рішення в інтересах дитини на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено наступне. 25 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем відділом ДРАЦС по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано шлюб та на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року вказаний шлюб було розірвано. Від зазначеного шлюбу сторони мають малолітню дитину дочку - [PERSON], [INFO], дитина мешкає разом з матір'ю /а.с. 7,8/. Позивачка має намір виїхати з дитиною до Російської Федерації для відпочинку дитини, підвищення її світогляду . Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно до ст. 141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За вимогами статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу вказаних правових норм слідує, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька, і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Так, позивачкою при відсутності згоди батька дитини на виїзд за кордон, не наведено жодних підстав, що вказували б на дійсну необхідність виїзду дитини до Російської Федерації. Відвідування дворічною дитиною зоопарку та цирку не є тими обставинами, за якими можна було б надати дозвіл на виїзд останньої за кордон ще й на такий тривалий час як на 2-2,5 місяці. На підставі вищевикладеного, враховуючи невизначеність з умовами проживання дитини у Російській Федерації, суд приходить до висновку, що надання дозволу на виїзд за кордон в даному випадку порушить принцип повної рівноправності обох батьків та не сприятиме інтересам дитини, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed