Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 1 лютого 2014 року вона домовилася з відповідачкою [PERSON]- про придбання у неї садиби, яка розташована в с. Хилькове Лебединського району Сумської області по вул. Хилькове, 7 та складається з житлового будинку з надвірними побудовами та земельної ділянки загальною площею 0,6000 га. Вони узгодили всі істотні умови договору купівлі продажу, а саме, визначили ціну садиби, порядок оплати вартості, порядок передачі майна та підписали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі. Цього ж дня позивачка передала [PERSON] грошові кошти за будинок, а вона у свою чергу передала їй ключі від будинку. З того часу позивачка користується придбаним житловим будинком та надвірними побудовами, а також обробляє земельну ділянку. Договір купівлі-продажу садиби вони домовились посвідчити нотаріально до 31 грудня 2014 року, оскільки відповідачка не оформила спадкові права на дану садибу після смерті батьків.. Оскільки [PERSON] проживає в м. Київ і у неї бракує часу на оформлення спадкових прав, 22.02.2014 року вона довіреністю уповноважила [PERSON] вести справу по оформленню її спадкових прав на вказане майно, але останній до цього часу так і не оформив спадщину. В листопаді 2015 року позивачка за власний рахунок виготовила технічну документацію на житловий будинок з метою прискорення відповідачами оформлення спадщини. Неодноразові звернення позивачки до відповідачів щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу позитивного результату не дали. Тому, позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу садиби, яка розташована в с. Хилькове Лебединського району Сумської області по вул. Хилькове, 7 та складається з житлового будинку з надвірними побудовами та земельної ділянки загальною площею 0,6000 га., з них: для будівництва та обслуговування житлового будинку площею - 0,0500 га.; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,5500 га., укладений між нею та відповідачкою [PERSON] 01.02.2014 року, та визнати за нею право власності на вищезазначене майно. В судове засідання ні позивачка, ні відповідачі повторно не з'явились, але кожен з них написав заяви про розгляд справи у їх відсутності. При цьому, позивачка підтримала заявлені нею позовні вимоги, а відповідачі їх визнали в повному обсязі. Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані і не підлягають задоволенню з наступних підстав: Між сторонами мають місце цивільні правовідносини, які регулюються ст. 15, 16, 182, 220, 317, 325, 328, 334, 392, 638, 640,655, 657 ЦК України. В судовому засіданні було встановлено, що 1 лютого 2014 року між позивачкою та відповідачкою [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу садиби, яка розташована в с. Хилькове Лебединського району Сумської області по вул. Хилькове, 7, (а.с. 11). Предметом позову є визнання договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки дійсним з підстав, передбачених ст.. 220 ЦК України та визнання права власності на зазначене нерухоме майно. Відповідно до вимог ст.. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку / квартири/ або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч.3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак, правила ст.. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельні ділянки, єдиний майновий комплекс, житлові будинки / квартири/ або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обовязків. Разом з тим, як зазначалося вище, ч.2 ст. 220 ЦК України надає право суду визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р.. Крім того, відповідно до ст..655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні ( покупцеві). Продавцем за договором купівлі-продажу може бути будь-який учасник цивільних відносин, який відчужує майно, що знаходиться у його власності. Тільки власник має право розпоряджатися ним на власний розсуд, в тому числі й укладати договір купівлі-продажу цього майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Матеріалами справи встановлено, що будинок з надвірними будовами за адресою: с. Хилькове Лебединського району Сумської області вул. Хилькове, 7 не зареєстрований. Правоустановлюючий документ на земельну ділянку загальною площею 0,6000 га, розташовану за цією адресою, відсутній. Згідно довідки Ворожбянської сільської ради №973 від 25.08.2015 року ( а.с.13), рішенням 19 сесії 21 скликання Ворожбянської сільської ради від 05.10.1993 року спірна земельна ділянка передана в приватну власність [PERSON], державний акт за його життя не виготовлявся. Таким чином, до визнання за відповідачкою [PERSON] права власності на спірний будинок, вона не мала правових підстав розпоряджатися ним, укладати договори, в тому числі продавати чи брати кошти за майбутній його продаж. У звязку з цим, не будучи укладеним, договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.. 220 ЦК України, а тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на це майно. Заявлений позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed