Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що 21 січня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т. В. було видано виконавчий напис № 209 про стягнення з неї на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» заборгованості, що виникла по Договору про надання споживчого кредиту № 1335651875901298 від 15 листопада 2013 року, Договору про відступлення прав вимоги, укладеного 10 серпня 2018 року, між ПАТ «Фідобанк» та ПАТ «Кредобанк», додаткового договору до договору про відступлення прав вимоги від 10 серпня 2018 року, на загальну суму 82 824,75 грн. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Пирожком Є. В. відкрито виконавче провадження № 62804556 від 12 серпня 2020 року. Вважає, що виконавчий напис нотаріус вчинив без відповідних правових підстав, оскільки вона не була обізнана про існування Договору про відступлення прав вимоги від 10 серпня 2018 року, не погоджуючись із сумою заборгованості по кредитному договору зауважила про не доведення безспірності стягнутої з неї на підставі виконавчого напису нотаріуса суми заборгованості. Виходячи з наведеного позивачка просила визнати виконавчий напис від 21 січня 2020 року зареєстрований в реєстрі за № 209, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т. В., таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 19-20). Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 по справі витребувано докази (а.с. 40-41). Представник позивачки адвокат Кушніренко С. В. в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав у ній викладених. Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» явку представника в судове засідання не забезпечено, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Третя особа: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т. В. відносно якого судом вживалися відповідні заходи щодо його повідомлення про дату та час судового засідання, не з`явився. Суд, виходячи із такої засади цивільного судочинства як розумність строків розгляду справи та з урахуванням значення справи для позивачки, вважав можливим провести заочний розгляд справи за вищевказаної явки учасників. Заслухавши доводи представника позивачки, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12\~ЦПК України). Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 січня 2020 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т. В. вчинив виконавчий напис про стягнення на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» заборгованості, що виникла по Договору про надання споживчого кредиту № 1335651875901298 від 15 листопада 2013 року, Договору про відступлення прав вимоги укладеного 10 серпня 2018 року, між ПАТ «Фідобанк» та ПАТ «КРЕДОБАНК», додаткового договору № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 10 серпня 2018 року з відповідними додатками, боржником за яким є [PERSON] , на загальну суму 82 824,75 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Пирожок Є. В. від 12 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса № 209 від 21.01.2020. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України\~«Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цими актами є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства\~юстиції України\~22\~лютого 2012\~року №\~296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок), постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (надалі Перелік документів). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року (Пункт 3.1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку). Таким чином, за змістом вказаних норм заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені наведеним вище Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а дії нотаріуса при вчиненні виконавчого напису мають бути спрямовані на перевірку безспірності заборгованості. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року з урахуванням приписів статей 50, 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, банком та третьою особою на спростування доводів позивачки не доведено безспірності стягнутої з неї на підставі виконавчого напису нотаріуса суми заборгованості. Отже, підстав вважати, що розмір заборгованості позивачки перед банком є безспірним немає. З урахуванням наведеного, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені судом обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги банку не є безспірними й у нотаріуса за вищевказаних умов відсутні були підстави для вчинення виконавчого напису, а тому позовна заява підлягає задоволенню у заявлений позивачкою спосіб. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 3, 4 статті 137\~ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин 5 та 6 вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за подання до суду позовної заяви сплачено 840,80 грн. (а.с. 1), сума якого підлягає стягненню на її користь з відповідача. Також з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часу витраченого ним в судових засіданнях, в сумі 2000 грн., розмір яких підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 26.08.2020, документами про повноваження представника та актом виконаних робіт (а.с. 11-15).

Outcome: approved