Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за борговою розпискою у розмірі 3000 гривень, трьох відсотків річних - 97,52 гривні, інфляційних витрат за час прострочення в сумі 60 гривень, посилаючись на те, що займалась підприємницькою діяльністю, на ринку у м. Вахрушеве здійснювала реалізацію продуктів харчування населенню. У вересні та жовтні 2012 р. відповідачка придбала у неї в борг продукти харчування на загальну суму 3000 гривень, зобов'язавшись повернути гроші найближчим часом. Звернувшись у листопаді 2012 р. до відповідачки з вимогою про сплату заборгованості, остання пояснила, що погасить борг частинами, починаючи з листопада 2012 р, про що написала розписку. Через сім місяців, тобто у липні 2013 p., у зв'язку з несплатою відповідачкою боргу за розпискою, вона знову звернулась до останньої з вимогою про сплату заборгованості, на що отримала прохання про подальшу розстрочку боргу, з зобов'язанням сплачувати борг частинами, про що знову відповідачкою була написана розписка про сплату боргу частинами. До теперішнього часу борг відповідачка так і не сплатила. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги, викладені в позові, підтримали у повному обсязі і просили задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. При цьому позивачка додала, що вона займалась підприємницькою діяльністю, займалась реалізацією продуктів харчування, відповідачка протягом липня 2012 р. декілька разів придбала продуктів на загальну суму 3000 гривень, ніяких документів при цьому не видавалось. У зв'язку з тим, що відповідачка так і не починала розплачуватись за придбані нею продукти, вона запропонувала останній написати розписку саме на суму 3000 гривень. Через те, що відповідачка не повертала гроші за розпискою, була оформлена нова розписка на загальну суму 3000 гривень, але з поверненням боргу частинами, а саме по 300 гривень щомісяця, а згодом ще одна розписка на загальну суму 3000 гривень з поверненням боргу частинами по 200 гривень щомісяця. Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно протягом якогось часу придбавала продукти харчування у позивачки в борг, ніяких документів при цьому між собою вона з останньою не оформлювали. Продуктів вона придбала у позивачки на суму 2000 гривень. У зв'язку зі сімейними обставинами вона не могла повернути борг позивачці, тому остання приходила до неї додому і вимагала повернути гроші, погрожувала, примусила написати розписку на суму 3000 гривень. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки без дати, укладеної від імені відповідачки, остання повинна гроші позивачці в розмірі 2990 гривень з зобов'язанням повернути у листопаді 700 гривень, у грудні та січні по 1000 гривень. Згідно розписки від 19.07.2013 р., укладеної від імені відповідачки, остання зобов'язується в рахунок боргу 3000 гривень повернути гроші позивачці, починаючи з серпня 2013 р. по 200 гривень щомісячно до закінчення виплати боргу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що позов не доведений і не підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні з'ясовано, що відповідачка дійсно написала розписку про отримання грошей від позивачки у сумі 2990 гривень, але при цьому ніяких коштів від останньої не отримувала, що сторонами не оспорюється. Оскільки договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей, суд вважає договір позики між сторонами таким, що не відбувся, а тому у позивачки не виникло право вимоги до відповідачки, а у відповідача не виникло зобов'язання щодо повернення заборгованості по договорам позики. За таких обставин суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed