Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 07 жовтня 1999 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 30 січня 2012 року визнано недійсним. З цих підстав згідно ст. 45 СК України просить визнати відповідача таким, що не набув право на проживання в [ADDRESS] та виселити його з цієї квартири. Також просить зобов'язати Вишгородський районний відділ Державної міграційної служби скасувати реєстрацію відповідача у цій квартирі. В суді позивачка та її представник просили про задоволення позову з підстав викладених у ньому. Позивачка зазначила, що відповідач не мав наміру створити з нею сім'ю, будучи в іншому шлюбі, умовив її зареєструвати шлюб з нею, перед тим як їй виділено квартиру як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Позивачка пояснила, що відповідач лише періодично відвідує цю квартиру, постійно в ній не проживає. Під час шлюбу вона ніколи не бачила його батьків та інших родичів. Представник відповідача обставини позову заперечив. Наполягав на тому, що єдиним місцем проживання відповідача є житло у спірній квартирі, де він мешкає постійно. Оскільки квартиру виділено за час шлюбу та на двох осіб (як позивачці так і відповідачу), а ордер на вселення та рішення на його видачу є чинними, відповідач не може втратити право на проживання в цій квартирі і не може бути з неї виселений згідно вимог ЖК України. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 07 жовтня 1999 року сторони уклали шлюб. Одночасно з 10 грудня 1978 року по 01 жовтня 2011 року відповідач знаходився в іншому шлюбі з [PERSON] Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2012 року, яке набрало законної сили 29 квітня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним. Позивачка є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія №1), інвалідом ІІ групи. На підставі заяви позивачки від 10 липня 2000 року та свідоцтва про одруження сторін виконком Соснівської районної ради 19 липня 2000 року прийняв рішення №388 та включив до складу сім'ї [PERSON] (яка перебувала на квартирному обліку в окремому списку чорнобильців категорії 2, складом сім'ї одна особа з 19 лютого 1992 року) її чоловіка [PERSON] Дані про знаходження відповідача на самостійному квартирному обліку в справі відсутні. 13 серпня 2001 року рішенням № 25 Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та Територіального комітету профспілки згідно ст. 1, 37, 47, 48 ЖК України, Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відповідно з контрольним списком працівників підприємств зони відчуження [PERSON], як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (2 категорія), виділено двохкімнатну квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї дві особи (вона і чоловік). Вказане рішення затверджено рішенням виконкому Вишгородської міської ради від 29 березня 2012 року №159. 10 жовтня 2002 року позивачці видано ордер №111 на заселення цієї квартири, площею 28,70 кв.м. на сім'ю з двох осіб. До складу сім'ї включено її чоловіка. Доводи сторони відповідача про те, що останній є також учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, перебував на квартирному обліку і самостійно набув право на отримання житла, згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на матеріалах справи не ґрунтуються та до уваги судом не приймаються. Згідно ч. 1 ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 45 СК України недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Згідно ч. 4 ст. 45 СК України особа, яка поселилася у житлове приміщення іншої особи у зв'язку з реєстрацією з нею недійсного шлюбу, не набула права на проживання у ньому і може бути виселена. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно вимог ст. 58 ЖК України єдиною підставою вселення в житлове приміщення є ордер виданий у встановленому Законом порядку й стосовно осіб, що в ньому визначені. Згідно п. 47 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР позивачка мала право позачергового одержання житлового приміщення, а відповідач при поселенні до нього, набув це право разом з нею лише як член її сім'ї (чоловік) (п. 11, 15 Правил та ст. 64 ЖК України). Саме позивачка є наймачем вказаної квартири в розумінні вимог ст.ст. 61-63 ЖК України. Відповідач набув права на проживання в цій квартирі лише на підставі того, що він був членом сім'ї наймача на момент вселення і зазначений в ордері. Визнання шлюбу недійсним не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відтак за змістом Закону, вказаний шлюб є недійсним у цілому з моменту його укладання і таким, що не породжує ніяких правових наслідків. За таких умов та згідно вимог ст. 45 СК України відповідач є таким, що не набув права проживання в цій квартирі, оскільки таке право в нього свого часу виникло виключно на підставі реєстрації недійсного шлюбу. Що стосується доводів сторони відповідача про чинність рішення про виділення квартири та ордеру на її заселення, то для захисту прав позивачки їх скасування (визнання недійсними) не потребується. Суд зважає на те, що вказані рішення та ордер на заселення житла є документами процедурної, одноразової дії, які втрачають свою чинність фактом їх виконання, тобто виділенням квартири та її заселенням відповідними особами. Доводи сторони відповідача про те, що відповідач набув самостійне право на вселення у квартиру позивачки (наймача) незалежно від знаходження з нею в шлюбі, на матеріалах справи та вимогах Закону не ґрунтуються, які суд до уваги не приймає. Слід зазначити й те, що право на проживання в квартирі зберігається лише у випадку припинення сімейних стосунків (ч. 4 ст. 64 ЖК України), а не у разі визнання їх недійсними. Таким чином відповідач не набув права на проживання в квартирі позивачки і має бути з неї виселений на підставі ст. 45 СК України та ст. 109 ЖК України. Позов в цій частині ґрунтується на вимогах Закону й підлягає задоволенню. Зазначене згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, а тому підстав для окремого зобов'язання вчинити такі дії суд не вбачає і в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: partial