Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власницею 1/3 частки кв. [ADDRESS] , де зареєстровані, зокрема, її донька, [PERSON] , та онука, малолітня [PERSON] . Крім того 1/3 частка спірної квартири належить на праві власності відповідачці. При цьому у липні 2014 року відповідачка разом із донькою, [PERSON] , виїхали до Росії, де залишались на постійне проживання, а відповідачка придбала собі у власність кв. [ADDRESS] , зареєструвавши своє із донькою [PERSON] місце проживання за даною адресою. При цьому до України відповідачка з родиною повертатись не збирається, бо отримала громадянство Росії. Оскільки реєстрація [PERSON] з малолітньою [PERSON] створює перешкоди, як власнику, у користуванні спірною квартирою, що є перешкодою для оформлення субсидії з оплати комунальних послуг, то враховуючи наведене відповідачка добровільно надала свою нотаріально посвідчену згоду на те, щоб її зняли з реєстрації за спірною адресою разом із донькою, [PERSON] . При цьому оскільки для здійснення процедури зняття реєстрації особи необхідна особиста участь такої особи, чого неможливо досягти через проживання відповідачки за межами України, яка має паспорт громадянки РФ, то єдиним засобом захисту прав позивачки є звернення до суду із вказаним позовом. На підставі переліченого просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS] . Позивачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідачка, [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, яку просила суд розглянути без її участі. Представник Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням розгляд справи відкласти, зазначивши при цьому, що висновок органу опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права користування малолітньої [PERSON] кв. [ADDRESS] перебуває на узгодженні. Суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд дійшов висновку про можливість провести розгляд справи за відсутності учасників процесу, та дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд зазначає, що згідно із ч. 6 ст. 56 ЦПК органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. На підставі ч. 4 ст. 19 СК при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно із ч. 5 ст. 19 СК орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що для розгляду справи щодо спору про позбавлення дитини права на користування житловим приміщенням, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим, а обов`язкова лише участь представників такого органу. На підставі переліченого суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за позовом [PERSON] за відсутності висновку органу опіку та піклування з приводу доцільності позбавлення права малолітньої [PERSON] користування спірним житлом. Судом по справі встановлено, що кв. [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло Управління міського майна м. Маріуполя від 26 лютого 1997 року, що підтверджується реєстрацією права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації за реєстром № 35843. Відповідно до відомостей з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 7 червня 2021 року вбачається, що у кв. [ADDRESS] зареєстровані, зокрема, позивачка, [PERSON] , а також з 30 травня 1999 року відповідачка, [PERSON] , [INFO] , та з 5 липня 2011 року малолітня [PERSON] , [INFO] . Суд встановив, що за свідоцтвом про народження, виданим 20 січня 1983 року відділом РАЦС Орджонікідзевського райвиконкому м. Жданова, актовий запис № 91, [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю якої вказана [PERSON] . При цьому відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 6 листопада 2010 року Жовтневим відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 1029, [PERSON] одружилась із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Також відповідно до свідоцтва про народження, виданого 7 червня 2011 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 459, [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . За актом від 22 червня 2021 року КСН «Успенівка» вбачається, що за свідченнями сусідів по [ADDRESS] такого будинку мешкає одна позивачка, [PERSON] . З іншого боку суд встановив, що 9 липня 2021 року відповідачка, [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітньої [PERSON] , як мати дитини, надала нотаріально посвідчену згоду, реєстр № 36/3-н/36-2021-2-1494, на зняття з реєстраційного обліку з кв. [ADDRESS] як себе, так й своєї малолітньої доньки, [PERSON] , будучи обізнаною про справу в суді за наявним позовом [PERSON] , яку просила провести за її відсутності, задовольнивши заявлені до неї позовні вимоги, оскільки самостійно здійснити зняття з реєстрації свого та доньки місця проживання не має можливості через набуття нею громадянства іншої країни. Суд зазначає, що за змістом ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що малолітня [PERSON] , фактично з 2014 року в кв. [ADDRESS] не мешкає, оскільки разом із матір`ю, відповідачкою, прийняли добровільне рішення мешкати за іншою адресою та в іншій країні. Згідно із ч. 1, 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі сам по собі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування таким житлом. Натомість, суд встановив, що [PERSON] відповідно до свідоцтва № [NUMBER] про реєстрацію місця проживання зареєстрована в [ADDRESS] разом із батьками, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками про склад родини від 27 серпня 2018 року, від 8 жовтня 2020 року та від 17 червня 2021 року. При цьому судом було встановлено, що кв. [ADDRESS] належить на праві власності відповідачці, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2018 року відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру нерухомості РФ. Крім того відповідачка набула громадянство Російської Федерації, що вбачається з паспорту [PERSON] , виданого 27 липня 2018 року ГУ МВС Росії по Воронезькій області. Отже, суд встановив, що обидва батьки малолітньої [PERSON] мешкають разом із дитиною по [ADDRESS] , маючи там зареєстрована місце проживання. В той же час малолітня [PERSON] не мешкає у спірній квартирі, мати якої надала нотаріально посвідчену згоду на зняття з реєстраційного обліку своєї доньки з кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житлі з 2014 року малолітньої [PERSON] є свідомим вибором її батьків. Вказані обставини на рівні із тим, що відповідачка, як мати малолітньої дитини, висловила згоду на задоволення заявлених позовних вимог, свідчать у даному випадку про відсутність порушення права на житло малолітньої [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] , [INFO] , залишаючись зареєстрованою у кв. [ADDRESS] , однак не користуючись зазначеним житловим приміщенням понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування спірним житлом. З огляду на викладене вмотивування, через відсутність порушення прав малолітньої дитини, місце проживання якої визначено її батьками, суд вважає наявними підстави для задоволення позову [PERSON] в частині позбавлення [PERSON] , [INFO] , права користування кв. [ADDRESS] , співвласником якої є позивачка. В свою чергу суд також вказує, що на підставі досліджених доказів було встановлено, що протягом останніх щонайменше 4-х років у кв. [ADDRESS] відповідачка не мешкає, оскільки переїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де придала собі житло, зареєструвала своє місце проживання та отримала громадянство Російської Федерації. Суд вказує, що відповідно до п. 26 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про зняття з реєстрації місця проживання особи. Згідно із ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Враховуючи наведені норми права та встановлені обставини справи, суд зауважує, що зняття відповідачки, як співвласника кв. [ADDRESS] з реєстрації з такої адреси є її особистим волевиявленням, підтвердженим нотаріально, що у повній мірі спрямоване на реалізацію гарантованого особі ст. 33 Конституції України права на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, та, у свою чергу, не позбавляє її первинного речового права власності на дану квартиру й відповідно права законного користування нею у будь-який час. На підставі переліченого обґрунтування, зважаючи на відсутність можливості особистої явки відповідачки для зняття з реєстраційного обліку за спірною адресою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням є такими, що підлягають частковому задоволенню, тобто шляхом ухвалення рішення про зняття відповідачки з місця реєстрації з кв. [ADDRESS] .

Outcome: partial