Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивачка звернулася в суд до відповідача з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 11 серпня 2012 року між ними було зареєстровано шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської\~ області, актовий запис №9. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак подружнє життя у сторін не склалося, між ними постійно виникають сварки та суперечки. На теперішній час подружні відносини між сторонами фактично припинені. Питання розірвання шлюбу нею обдумане, примирення вважає неможливим, оскільки сімейні відносини відновити не бажає. Крім того зазначає, що відповідач не виконує обовязок щодо утримання дитини, а її фінансові можливості не дозволяють їй надалі забезпечувати сина усім необхідним. На підставі наведеного просить шлюб між ними розірвати та стягнути з відповідача на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В ході судового розгляду позивачка [PERSON] збільшила розмір позовної вимоги про стягнення аліментів до 3000 грн. щомісячно.\~ У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак її представник адвокат [PERSON] змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак його представник адвокат [PERSON] змінений позов визнав частково, а саме проти розірвання шлюбу не заперечив, а також погодився сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно, з огляду на те, що відповідач тривалий час не працює та не має фінансової можливості сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн., як цього просить позивачка.\~\~\~ Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2011 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Деревянко) Н.В. зареєстрували шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №9, про що свідчить свідоцтво про одруження серії 1-ФМ № 176214, видане повторно Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 12 квітня 2018 року (а. с. 4). Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилася одна дитина, а саме син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ №298600, виданим виконавчим комітетом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 22 серпня 2014 року (а. с. 5).\~ Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сімя розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дитини, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім цього, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України», заява №31111/04). Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON], то з урахуванням вищевказаних норм, ч. 1 ст. 182 СК України та часткове визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: partial