Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що, від зареєстрованого шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, обов'язок батька по утриманню дітей не виконує, через що вона змушена звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше, ніж 30-ть відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дітей. Водночас, позивачка просить суд розірвати укладений з відповідачем шлюб, посилаючись на те, що, через непорозуміння та різні погляди на життя вони з відповідачем припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження родини, з урахуванням їх з відповідачем відносин, вважає неможливим. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за її відсутності, на підставі наявних у справі доказів і не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за письмовою згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 30.11.2002р. відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, 30.11.2002 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 820, від якого сторони мають неповнолітніх дітей: 1. [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; 2. [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Як вбачається з матеріалів справи, батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] є відповідач - [PERSON]. На момент розгляду справи домовленості між батьками дітей щодо їх утримання - не досягнуто. Стягнень на утримання інших дітей, непрацездатної дружини, батьків, з відповідача не провадиться. Згідно довідки, наданої 25.09.2014р. головою вулично-квартального комітету №7 Заводського району м. Дніпродзержинська, неповнолітні: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], мешкають разом із матір'ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з письмових пояснень позивачки, шлюбні відносини з відповідачем припинені через те, що, вони з відповідачем мають різні поняття та погляди на сімейне життя, ведення сумісного господарства, у зв'язку з чим подальше збереження шлюбу вважає неможливим. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісяця. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Встановивши, таким чином, що, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них; а також, приймаючи до уваги обставини, визначені ст.182 СК України, суд,

Outcome: approved