Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 18 серпня 2016 в розмірі 25000 гривень,втрати від інфляції 1873,23 гривні та три проценти річних в сумі 298 гривень. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявився , про причину неявки суд не повідомив, у звязку з чим, на підставі ст. 169 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, і зазначене підтверджено розпискою, наявною в матеріалах справи, що 18 серпня 2016 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 25000 гривень. Борг зобовязався повернути в строк до 01 вересня 2016 року. До теперішнього часу відповідач суму боргу не повернув . Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути суму боргу за договором в розмірі 25000 гривень. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому , суд зазначає, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним . Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13). З врахуванням вищевикладеного, суд вважає що є підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних в розмірі 298,00 гривень за порушення строків повернення позики, а також інфляційних за період прострочення з 02.09.2016 року по 25.01.2017 року в сумі 1873,23 гривні. Питання про судові втрати слід вирішити у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved