Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки №10/08 МК-01 від 27.02.2008 року укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу [PERSON] Свої вимоги позивачка мотивує тим, що рішенням Хустського районного суду від 24 листопада 2014 року визнано частково недійсним свідоцтва про право власності від 24 грудня 1993 року на квартиру [ADDRESS] виданого на імя [PERSON] та визнано за нею право власності на 1\\2 частину в квартирі [ADDRESS]. Рішення суду вступило в законну силу та зареєстровано за позивачкою право власності на 1\\2 частину [ADDRESS] по вул.Керамічна в м.Хуст Закарпатської області. 27 лютого 2008 року мати позивачки - [PERSON] уклала договір іпотеки (без оформлення заставної) за яким передала вищезазначену квартиру в іпотеку ВАТ «Укргазбанк» для забезпечення боргових зобовязань [PERSON], за договором позики 10\\08 МК від 27 лютого 2008 року. Для укладення договору іпотеки використано правовстановлюючий документ на предмет іпотеки, який визнаний судом частково недійсним. Вважає, що на момент укладення договору іпотеки, відповідачці [PERSON], яка була іпотекодавцем було добре відомо про те, що позивачка на момент приватизації предмета іпотеки, була неповнолітньою і її право на житло представляла її мати, що давало їй право на 1\\2 частину в квартирі [ADDRESS]. Позивачка ствердила, що фактично на момент укладення договору іпотеки квартира була їхньою з відповідачкою частковою власністю і передача в іпотеку вищезазначеної квартири була можлива тільки за її нотаріально засвідченої згоди. Тому, вона звернулася до суду за захистом своїх прав і просила на підставі наданих нею доказів задовольнити позовні вимоги. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не зявились. Від імені представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, в якій представник позивача просила задовольнивши позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву в якій просила суд розглядати справу у її відсутності. Позовні вимоги заявлені [PERSON]Т визнала та не заперечила проти їх задоволення. Представник відповідача - ПАТ АБ «Укргазбанк» [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив суд слухати справу у відсутності представника банку. Вимоги викладені в позові не визнав, просив відмовити в задоволені позову з мотивів викладених в запереченнях. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В ході судового розгляду встановлено, що 24.12.1993 року, відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS], згідно наказу № 187 від 24.12.1993 року. На час приватизації квартири, позивачка [PERSON], яка є дочкою відповідачки [PERSON], постійно проживала в даній квартирі, була зареєстрована в ній, однак в порушення вимог ст.ст.1,6,8 ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» не була вписана у свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до вищевказаних норм, приватизація квартир (передача їх у власність громадян) здійснюється в приватну (для самостійних наймачів) і в загальну сумісну або часткову власність всіх жителів квартири з письмової згоди всіх повнолітніх членів сімї, постійно мешкаючих в даній квартирі. Таким чином позивачка з моменту приватизації квартири [ADDRESS] мала право на частку у її власності. Дані обставини встановлені дослідженими в ході судового розгляду судовими рішеннями, які набрали законної сили та не потребують доказування в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України. Рішенням Хустського районного суду від 24.11.2014 року по цивільній справі № 309/1676/14ц яке набрало законної сили 12.03.2015 року, визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На підставі вказаного судового рішення позивачка оформила право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, слід констатувати, що на момент укладення оспорюваного договору позивачка фактично володіла 1/2 частиною майна переданого відповідачкою [PERSON] в іпотеку за борговими зобовязаннями [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. При укладенні договору іпотеки (без оформлення заставної) № 10/08 МК-01 від 07 лютого 2007 року між ВАТ АК «Укргазбанк» в особі відділення №7 Ужгородської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON], дані вимоги закону не були дотримані, оскільки не зважаючи на те, що право власності позивачки на 1/2 частину заставної квартири не були зареєстровані у встановленому законом порядку, таким правом вона володіла. Дану обставину не заперечила відповідачка [PERSON], однак при цьому не було отримано згоди співвласника на оформлення договору іпотеки. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою для недійсності правочину. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Твердження відповідача, подані в письмових запереченнях, щодо дотримання сторонами всіх умов передбачених законодавством при укладанні оспорюваного договору, суд не бере до уваги, оскільки на момент укладення договору позивачка фактично була співвласником заставного мана, відповідачці про це було відомо і остання відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку» зобовязана була про це повідомити. Не виконання даної норми закону призвело до порушення прав позивача та норм ч.1 ст.203 ЦК України. Невірними на думку суду також, є посилання відповідача на те, що право власності на 1\\2 частину квартири - предмету іпотеки, перейшло до [PERSON] від [PERSON] на підставі правовстановлюючого документу, який набув чинності після укладення договору іпотеки, в розумінні положень ст.23 ЗУ «Про іпотеку», та не тягне за собою недійсність іпотеки, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.23 ЗУ «Про іпотеку», що регулює наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Натомість у даному випадку, позивачка мала право на приватизацію даної кварти, не оформивши натомість своє право юридично. Таким чином право власності на іпотечне майно набуто позивачкою не відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», а в силу ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Оцінивши в сукупності встановлені по справі докази, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити, так як в продовж судового розгляду позивачка навела суду докази на підставі яких можна зробити висновок, що під час укладання між відповідачами оспорюваного договору були недотримані вимоги передбачені ЗУ «Про іпотеку», відповідно недотримані норми ст.203 ЦК України та порушені права співвласника квартири, що стала предметом іпотеки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України наведені обставини є безумовними підставами для визнання недійсним договору іпотеки від 27.02.2008 року. Враховуючи наведене,

Outcome: approved