Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що 1 листопада 2001 року була прийнята на роботу в ТОВ з іноземними інвестиціями «ЛУТАРА» на посаду ткача. Робоче місце знаходилось у цеху відповідача, розташованому у м.Первомайську Луганської області. У звязку з проведенням антитерористичної операції у липні 2014 року підприємство припинило роботу, керівництво виїхало, їх місцезнаходження їй невідомо. Місто Первомайськ Луганської області перебуває на території, яка тимчасово не підконтрольна органам державної влади. З 1 липня 2014 року вона не працює, хоча звільнення відповідно норм трудового законодавства не відбулося. На цей час вона не має можливості реалізувати своє право на зайнятість без припинення трудового договору, зареєструватись у центрі зайнятості як безробітна. Просила суд розірвати трудовий договір, укладений 1 листопада 2001 року між нею та відповідачем відповідно до ст. 38 КЗпП України у звязку з неможливістю продовжити роботу через невиконання відповідачем законодавства про працю з 01 липня 2014 року. У судове засідання позивачка не зявилась, у письмовій заяві просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини незявлення не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, у письмовій заяві не заперечував проти задоволення заяви, просив розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки 01 листопада 2001 року позивачка була прийнята на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЛУТАРА» на посаду ткача (а.с.5-6). Отже, між сторонами укладено безстроковий трудовий договір, що відповідає вимогам ст. ст. 21, 24 КЗпП України. Запис про звільнення у трудовій книжці позивачки відсутній. Наказ про звільнення позивачки суду не надано. Відомості щодо звільнення позивачки з ініціативи працедавця відсутні. Відповідно до розпорядження КМ України від 07.10.2014 місто Первомайськ Луганської області, де розташовувалось робоче місце позивачки, віднесено до території, яка тимчасово непідконтрольна органам державної влади. Згідно даних Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.13-16) місцезнаходженням юридичної особи відповідача є м.Лисичанськ Луганської області, вул. Свердлова, 355. Місто Лисичанськ знаходиться на території, підконтрольній органам державної влади. Разом з тим, відповідно до листа Державної податкової інспекції у м.Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області від 17.06.2016 (а.с.21) остання податкова звітність товариства з податку на прибуток надана 09.08.2013 за І півріччя 2013 року, по ПДВ 20.08.2013 за липень 2013 року; підприємство за місцем державної реєстрації не знаходиться. Отже, позивачка не має можливості розірвати трудовий договір у спосіб, передбачений ст.36 КЗпП України. Також, позивачка проживає у [INFO], яке розташовано на території, підконтрольній органам державної влади, та не має статусу внутрішньо переміщеної особи. У звязку з цим на неї не поширюється спрощений порядок розірвання трудового договору, передбачений Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». З позовної заяви вбачається, що позивачка припинила роботу з 1 липня 2014 року у звязку з неможливістю виходу на роботу через проведення АТО, відповідачем з поважних причин не надано доступу до робочого місця, не забезпечено засобами роботи. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи відсутність підстав для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, беручи до уваги обставини припинення трудових відносин, а саме незабезпечення доступу до робочого місця та засобами роботи, що є обовязком працедавця згідно ст. 29 КЗпП України, через здійснення антитерористичної операції на території розташування робочого місця працівника, суд вважає обґрунтованими заявлені позивачкою підстави розірвання трудового договору за власним бажанням через невиконання відповідачем законодавства про працю з 1 липня 2014 року. Позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України. Суд вважає причини пропуску строку поважними, оскільки позивачка мешкає у смт.Нижнє Попаснянського району Луганської області, яке знаходиться у безпосередній близькості від лінії розмежування, у звязку з чим не мала можливості через необхідність в організації найнеобхідніших умов життя своєчасно звернутися до суду. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сплачений ним при поданні позову судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 38, 233-234 КЗпП України,

Outcome: approved