Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), і просить визнати за нею та її малолітніми дітьми право користування квартирою [ADDRESS], та вселити їх у дану квартиру. Посилається в позові на те, що з 16.11.2007 року перебуває в шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого має доньку [PERSON] ([INFO]) та сина [PERSON] ([INFO]). Вказує, що з початку 2015 року вона разом з відповідачем та їх спільними дітьми проживали однією сім'єю у квартирі № 24, по вул. Солом'янській 37, у Солом'янському районі м. Києва, яку відповідач отримав у власність на підставі договору дарування від 16.12.2014 року. Позивачка зазначає, що у вказаній квартирі прописаний відповідач та їх спільна дитина [PERSON] ([INFO]). Крім того, зазначає, що навесні 2015 року між нею та відповідачем різко зіпсувалися відносини, відповідач почав її бити, виганяти з квартири, погрожувати їй та дітям, в зв'язку з чим була змушена відвезти дітей не певний період до своєї матері. До того ж, вказує на те, що 10.07.2015 року вночі відповідач жорстоко її побив та вигнав з квартири, а за результатами вказаної події Солом'янським РУ ГУ МВС України у м. Києві зареєстроване кримінальне провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 12015100090006661 від 11.07.2015 року. Досудове слідство по якому досі триває. Вказала, що доступу до квартири [ADDRESS], станом на теперішній час вона та її малолітні діти не мають. Відповідач не впускає її з дітьми до квартири, іншого житла вона та діти не мають, житлом не забезпечені, а вона разом з донькою [PERSON] ([INFO]) зареєстровані: [ADDRESS], а тільки син [PERSON] ([INFO]) зареєстрований у спірній квартирі. Вказує, що створена відповідачем ситуація не може продовжуватися постійно, старшій дитині необхідно іти до школи, яка знаходиться прямо біля дому, за молодшою дитиною необхідний постійний догляд, у зв'язку з чим нею були написані звернення до контролюючих органів щодо визнання права користування майном і вселення її та спільних з відповідачем малолітніх дітей до квартири, проте відповідно до наданих відповідей зазначає, що їй було роз'яснено, що чинним законодавством України встановлено, що для вирішення такого питання їй необхідно звернутися до суду. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. 23.12.2015 року позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. 23.12.2015 року відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Зокрема в поданих ним письмових заперечення посилається на ту обставину, що 16.11.2007 року він та позивачка уклали шлюб, від цього шлюбу мають доньку [PERSON] ([INFO]) та сина [PERSON] ([INFO]). Вказує, що спільне життя між ним та позивачкою не склалось з тієї причини, що позивачка на початку 2015 року стала підтримувати близькі стосунки з громадянином [PERSON], після чого, влітку, забравши свої речі та дітей, добровільно залишила місце мешкання, тобто квартиру [ADDRESS] Стверджує, що на теперішній час між ним та позивачкою мають місце неприязні стосунки. Зазначає, що позивачка забороняє йому зустрічатися з дітьми. Постійно обмовляє його перед правоохоронними органами, вимагає від нього купити їй квартиру. Також, стверджує, що позивачка вкрала у нього 4 тисячі доларів США. Крім того, вказує, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності, яку отримав у власність на підставі договору дарування від 16.12.2014 року від своєї бабусі, а позивачка зареєстрована [ADDRESS], тобто забезпечена житлом, а тому не набула права користування спірною квартирою, не дивлячись на те, що вона формально є членом сім'ї відповідача. Посилаючись на довідку (форми № 3) від 16.12.2015 року № 4586 зазначає, що у вказаній квартирі прописаний він та їх спільна дитина [PERSON] ([INFO]), а також його мати [PERSON], інтереси якої позивачка не врахувала при подачі позову до суду. До того ж, зазначає ту обставину, що на даний час ним вирішується питання про подання до суду позову про розірвання з позивачкою шлюбу. Звернув увагу суду на рівність батька та матері в їх правах та обов'язках щодо дітей. Вважає, що позивачка не довела інтересів та порушення прав дітей в даному спорі, а тому просить у позові відмовити. 23.12.2015 року представник Служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації до суду не з'явився, подав письмові пояснення по справі в яких просив позов задовольнити, виходячи з інтересів малолітніх дітей та упередження порушення їх житлових та майнових прав. Також, просить розглядати справу за його відсутності. 23.12.2015 року представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» до суду не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 16.11.2007 року перебувають в шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] ([INFO]) та сина [PERSON] ([INFO]) (а.с. 7-8). Встановлено, що до кінця 2014 року позивачка разом з відповідачем та їхніми малолітніми дітьми проживали разом з матір'ю відповідача, у квартирі його матері за адресою [ADDRESS], що підтверджено у судовому засіданні сторонами та поясненнями свідка [PERSON] (мати відповідача). Також встановлено, що з початку 2015 року позивачка разом з відповідачем та їх спільними дітьми проживали однією сім'єю у спірній квартирі [ADDRESS] Зазначена квартира належить відповідачу на підставі договору дарування квартири від 16.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 10165. На час розгляду справи, відповідно до довідки (форми № 3) від 31.07.2015 року № 3806 в частині технічної характеристики спірної квартири, вбачається, що спірна квартира складається з 2-х кімнат, житлова площа квартири 29,40 кв.м., а загальна складає 44,94 кв.м., та в квартирі зареєстровані відповідач та спільна з позивачкою дитина [PERSON] ([INFO]) з 16.01.2015 року (а.с. 11). Також, судом встановлено, що позивачка разом з малолітньою донькою [PERSON] ([INFO]) зареєстровані в [ADDRESS] що на час розгляду справи є зоною АТО, в зв'язку з чим у позивачки відсутня можливість разом з дітьми проживати за місцем своєї реєстрації, а іншого житла, окрім того яке є у власності відповідача і батька їх спільних дітей не має. Позивачка просить визнати за нею та її малолітніми дітьми право користування спірною квартирою, так-як відповідач перешкоджає у здійсненні права користування спірним жилим приміщенням. Так, з матеріалів справи вбачається, що в зв'язку з тим, що відповідач вигнав позивачку із спірної квартири разом з малолітніми дітьми, та не віддавав особисті речі, позивачка звернулась до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві з відповідною заявою. За результатами розгляду якої, відносно відповідача був складений адміністративний протокол та проведено профілактично - роз'яснювальні роботу на недопущення будь-яких конфліктних ситуацій або їх вирішення мирним шляхом чи в порядку звернення до компетентних органів (а.с. 9-10). Крім того, позивачка зверталась до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» з відповідним зверненням, на яке було отримано відповідь від 14.08.2015 року № 46/966-4, в якій роз'яснення їй, що комунальне підприємство не має повноважень втручатись або вирішувати майнові та немайнові спори між фізичними особами, які виникають з приводу користування, розпорядження приватною власністю, в зв'язку з чим рекомендовано звернутись до суду. З точки зору ст. 15 ЦК України захисту підлягає цивільне право, яке порушено, не визнано або оспорюється. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто, це право є особистим довічним сервітутом. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти та батьки. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. ст. 1,6,9,61 ЖК України, ст.. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я в якому вона проживає. Так, ст. 27 Конвенції «Про права дитини» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 18 даної Конвенції, повинен бути забезпечений принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 16 Конвенції «Про права дитини», жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або законного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. У ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» прямо вказано, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, з точки зору закону діти мають право користуватися майном батьків, зокрема і житлом, незалежно від реєстрації. Батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень. Крім того, суд враховує, що у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Аналіз вищезазначених норм чинного законодавства та встановлених вище обставин, вказує, що позивачка та малолітні [PERSON] та [PERSON] є членами сім»ї відповідача та мають право користуватися вказаною спірною квартирою. З огляду на те, що в ході розгляду справи знайшло своє підтвердження наявність перешкод з боку відповідача щодо користування спірною квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею та її малолітньою донькою [PERSON] ([INFO]) право користування квартирою [ADDRESS], є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, діючої в інтересах малолітнього [PERSON], щодо визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS], виходячи з наступного. Як встановлено судом, малолітній [PERSON] є зареєстрованим в спірній квартирі. В той же час, відповідачем не оскаржується та не заперечується наявність у малолітнього [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS], то таке право, виходячи з положень ст. 15 ЦПК не підлягає захисту, в зв'язку з тим, що позивачем воно не оспорюється та визнається. Суд, також, виходячи з вищезазначених обставин та норм чинного законодавства приходить до висновку, що малолітні [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]) мають бути вселені у квартиру [ADDRESS] В законі України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення про обов'язкову реєстрацію новонароджених дітей, відсутнє, а тому місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, а тому в таких випадках житлові права дитини пов'язуються з іншими фактами, відмінними від реєстрації. Судом встановлено, що з весни 2015 року відповідач чинить позивачці з дітьми перешкоди в проживанні та користуванні спірною квартирою, в той час як малолітній син позивачки та відповідача [PERSON] ([INFO]), який на відміну від [PERSON] ([INFO]), зареєстрований у спірній квартирі, однак позбавлений можливості доступу до квартири. Враховуючи викладене вище, вік малолітніх дітей, їх проживання з матір'ю, неможливість існування малолітніх дітей без догляду та опіки з боку дорослих, та те, що судом було встановлено наявність у позивачки права користування спірною квартирою, і судом таке право було захищено шляхом задоволення позову, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки і в частині її вселення в квартиру. Згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заперечуючи проти позву позивач посилався на ту обставину, що у спірній квартирі, ще зареєстрована його мати [PERSON], інтереси якої позивачка не врахувала при подачі позову до суду. Проте, такі твердження не приймаються судом до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до довідки (форми № 3) від 31.07.2015 року № 3806 у вказаній квартирі прописаний відповідач та спільна з позивачкою дитина [PERSON] ([INFO]) з 16.01.2015 року (а.с. 11). Однак, як встановлено судом та підтверджується пояснення відповідача у судовому засіданні, що його мати зареєструвалась у спірній квартирі вже після того, як позивачкою був поданий позов до суду. Крім того, слід зазначити, що реєстрація [PERSON] жодним чином не впливає на визнання за позивачкою, що діє в своїх та інтересах дітей права користування та вселення в спірну квартиру. Виходячи з викладених вище обставин, заперечення відповідача не можуть бути прийняті до уваги. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: partial