Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи тим що відповідач робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, суду пояснили, що житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] є власністю позивачки, що підтверджується довідкою Космиринської сільської ради Бучацького району Тернопільської області №2556 від 05 грудня 2018 року. В даному житловому будинку крім позивачки зареєстровані і проживають діти. Також з ними проживає співмешканець [PERSON] , який зареєстрований [ADDRESS] . З 2018 року він не бере ніякої участі по утриманню будинку та прибудинкової території, не проводить за власні кошти ремонту, не оплачує за використаний газ, електроенергію, чим завдає значних матеріальних збитків. Постійно вчиняє скандали, обзиває нецензурними словами позивачку її дітей. Вчиняє фізичне насильство по відношенні до позивачки та дочки [PERSON] . Неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності. 06 жовтня 2019 року поліцейським Бучацького ВП сержантом поліції Неділенько А.Т. вручено [PERSON] терміновий заборонні припис у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно позивачки. Відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , має житло, а тому може проживати у власному житлі, просять позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, пояснила, що позивачка зазначила, що житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] є її власністю, і що це підтверджується довідкою Космиринської сільської ради Бучацького району Тернопільської області №2556 від 05 грудня 2018 року. Проте, довідка Космиринської сільської ради, що міститься в матеріалах справи, відображає лише відомості про склад сім`ї [PERSON] станом на 05 грудня 2018 року, а не про об`єкт права власності, а тому не є належним доказом в розумінні ст .77 ЦК України. Відомостей про наявність у позивачки будь-якого речового права на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] матеріали справи не містять. Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однак, підстав передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР для виселення відповідача, позивачка у позові не зазначила. Доказів, які б підтверджували факт систематичного руйнування, псування житлового будинку, або використання його не за призначенням відповідачем, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, чи створення обставин, які унеможливлюють для інших проживання з відповідачем в одному будинку позивачка суду не надала. Вироки Бучацького районного суд від 28.12.2018 року та 26.02.2019 року свідчать про існування конфліктів та неприязних відносин між сторонами, але не встановлюють фактів руйнування, псування житлового будинку, або використання його не за призначенням відповідачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає разом із матір`ю по [ADDRESS] . Разом із ними проживає відповідач, який бив її та матір, погрожував підпалити житловий будинок. Вказаний будинок належить її матері з січня 2020 року. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. Згідно договору дарування НОК 576691, вбачається, що [PERSON] 23.01.2020 року набула права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Із довідки про склад сім`ї № 2556 від 05.12.2018 року, виданої Космиринською сільською радою, вбачається, що до складу сім`ї (зареєстровані особи) [PERSON] входить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається із договору дарування позивачка набула право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , 23.01.2020 року . З позовом до суду вона звернулася 14.11.2019 року, до набуття права власності на вказаний житловий будинок. Згідно п. 17 Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» № 2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Згідно п.33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таке ж право закріплене у статях 319, 383 ЦК України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб. У відповідності до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачкою не надано доказів, що її права порушені, оскільки на момент подачі позову до суду вона не була власником житлового будинку. Як встановлено ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача. Доказів тому, що відповідач систематично руйнує або псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними, до суду не надано. Надані суду позивачкою вироки, як доказ того, що відповідач систематично руйнує або псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, суд оцінює критично, оскільки дані вироки підтверджують лише факт неприязних відносин між сторонами та спричинення відповідачем тілесних ушкоджень позивачці, проте не доводять факту псування майна, використання його не за призначенням. Крім того, дані факти мали місце, ще до того як позивачка набула у власність житловий будинок, а тому не створювали для неї як для власника житла перешкоду у користуванні чи розпорядженні своїм майном. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги безпідставні і позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed