Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-3), який згодом уточнила (а.с.48), та просить постановити рішення про: - визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; - зобов'язання Болградського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2012 року, укладеного між нею, позивачкою та [PERSON] В зазначеній квартирі залишаються зареєстрованими по теперішній час відповідачі, хоча не проживають в цій квартирі, оскільки більше року вони виїхали на постійне місце проживання в іншу країну. Місце знаходження відповідачів в даний час позивачці не відомо, тому вона вважає, що це порушує її права та перешкоджає реалізації її права на житло у повному обсязі, оскільки вона має намір отримати субсидії. Позивачка підтримала свої уточнені позовні вимоги, та доводи, викладені в уточненій заяві, наполягала на задоволенні, та надала пояснення з підстав зазначених в ній. Відповідачі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, шляхом розміщення оголошення взасобах масової інформації: в газеті «Урядовий кур'єр» № 195 (5569) від 21.10.2015 року (а.с.63-64) та газеті «Одеські вісті»№ 90 (4800) від 20.10.2015 року (а.с.61-62). Причини неявки суду не повідомили, заперечень, пояснень щодо спростування доводів, вкладених в позовній заяві суду не надавали. Заяв про відкладення розгляду справи до суду від відповідачів не надходило. З опублікуванням оголошення про виклик в засобах масової інформації - відповідачі вважаються повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи. Третя особа Болградський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.14, 34, 42, 58). Надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.19, 37, 46, 59-60). Третя особа Болградська районна державна адміністрації в особі Органу опіки та піклування (а.с.14, 34, 42, 50, 58) в судове засідання 27.10.2015 року - представник не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність згідно вимог чинного законодавства (а.с.57). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.65). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийнявши до уваги пояснення позивача, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2012 року (а.с.5). За даними домової книги (а.с.8-12) та повідомлення Болградського РС ГУДМС України в Одеській області від 05.08.2015 року, відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 19.04.2013 року (а.с.21-24). Зі слів позивачки відповідачка [PERSON] є її донькою, відповідач [PERSON] є її зятем, відповідачі [PERSON] і [PERSON] є її онуками. З акту опиту сусідів № 79 від 11.08.2015 року вбачається, що відповідачі за адресою: [ADDRESS] - не проживають більше одного року (а.с.49). Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ЖК УРСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК України, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК України. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут). Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього суд дійшов висновку, що стосовно права члена сім'ї власника житла на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. До поважних причин закон може віднести строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Однак, судом встановлено, що відповідачі не проживають в належній позивачці квартирі з серпня 2014 року, оскільки вони виїхали на постійне місце проживання в іншу країну. Тобто відсутні будь-які поважні причин, що могли б перешкоджати відповідачам проживати названій квартирі. Майна відповідачів в цьому приміщенні також немає. Поштову кореспонденцію надіслану на ім'я відповідачів за адресою: [ADDRESS], ними отримано не було (а.с.25-26, 44-45). Будь-яких прав на зазначену квартиру відповідачі на даний час не мають. Після спливу тривалого часу відповідачі відмовляються добровільно знатись з реєстрації, що порушує її, позивачки, права та перешкоджає реалізації права власності у повному обсязі. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і відповідно до ст.ст.405, 406 Цивільного кодексу України підлягають задоволенню.

Outcome: approved