Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон, а саме до Турецької республіки з 13.07.2018 року по 20.07.2018 року включно, в супроводі матері - [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з осені 2003 року. [INFO] року народився син [PERSON], після народження дитини відповідач рідко спілкувався з сином. На теперішній час відповідач з дитиною не спілкується, його вихованням не займається, ніяким чином не виконує своїх батьківських обов'язків перед сином. Позивачка зверталась до відповідача в літку 2015 року з проханням про надання коштів на утримання дитини, але допомоги так і не надав. За рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти у сумі 2500 грн. щомісяця. В літку 2018 року позивачка має намір виїхати з сином за кордон. А саме до Турецької Республіки, з 13.07.2018 року по 20.07.2018 року. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про передачу її заяви по необхідність явки [PERSON] до приватного нотаріусу для оформлення заяви про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон України. Однак відповідач не з`явився. У зв'язку з викладеним позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача наполягала на позовної заві, просила її задовольнити, при цьому не заперечувала проти заочного розгляду справи та з цього приводу надала заяву (а.с.27). Відповідач до судового засідання не з`явився про причини не явки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.26). При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Біляївським районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та [INFO] року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.09.2012 року (а.с.5). Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Для оздоровлення та відпочинку дитини позивачка має намір виїхати з сином за межі України, а саме, як вона зазначила до Турецької Республіки, з 13.07.2018 року по 20.07.2018 року, проте необхідна згода відповідача [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, з цього приводу позивачка зверталась до приватного нотаріусу Одеського нотаріального округу Горецької В.М. з приводу передати [PERSON] заяву для з`явлення до приватного нотаріуса для оформлення заяви про надання згоди малолітньому синові [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон у період з 01.07.2018 року до 01.08.2018 року до Турецької Республіки з метою відпочинку разом із матір`ю [PERSON] (а.с.6). Однак відповідач не з`явися. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-У від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З урахуванням вищезазначених обставин суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини, оскільки позивачкою ставиться питання про тимчасовий одноразовий виїзд за межі державного кордону з зворотнім поверненням на територію України. Таким чином, враховуючи, що виїзд за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дитини та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно сина, а також той факт, що в судовому засіданні не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які свідчили б про те, що тимчасовий виїзд сина за кордон перешкоджає нормальному розвитку дитини або якимось чином негативно впливає на дитину, а також те, що виїзд за кордон має тимчасовий характер, а саме з 13.07.2018 року по 20.07.2018 року, та у зв'язку із стислими строками та не з`явленням відповідача до судових засідань, що призводить до затягування розгляду справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з негайним виконання рішення суду в частині тимчасового виїзду.

Outcome: approved