Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивачка звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовною заявою про встановлення факту складення [PERSON], яка померла [INFO], 18 листопада 1992 року заповіту, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та визнання за нею права на земельну частку (пай) для ведення селянського (фермерського) господарства площею 2,38 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що розташована на території с. Бережниця Жидачівського району Львівської області. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її мати, після смерті якої відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на земельну частку (пай) для ведення селянського (фермерського) господарства площею 2,38 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що розташована на території с. Бережниця Жидачівського району Львівської області. На випадок своєї смерті її мати 18 листопада 1992 року склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своїй дочці позивачці [PERSON] Позивачка як єдина спадкоємиця після смерті матері звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріус відмовив у цьому з підстави відсутності у неї оригіналу правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. Крім цього у копії сертифікату,який посвідчує право спадкодавця на спадкову земельну ділянку невірно вказано її імя, а саме «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]». Також у складеному заповіті невірно зазначено імя спадкоємця, так, замість вірного «[PERSON]» зазначено її імя «[PERSON]», що створює перешкоди позивачці в оформенні її спадкових прав. Позивачка подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду заяву про слухання справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно копії Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] від 31 травня 1997 року, [PERSON], на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА № 333 від 30 травня 1997 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,38 га без визначення її зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 лютого 1999 року, [PERSON] померла [INFO] у м. Тернопіль. Заповітом від 18 листопада 1992 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла своїй дочці [PERSON]. За вимогами ст.ст.548,549 ЦК УРСР (1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно довідки Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області № 685 від 21 лютого 2017 року, позивачка [PERSON] постійно до дня смерті матері фактично проживала разом із нею без реєстрації у с. Бережниця Жидачівського району Львівської області. Судом встановлено, що позивачка є рідною дочкою померлої [PERSON], а відтак єдиною спадкоємицею по заповіту після її смерті. Позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки на момент смерті матері постійно проживала разом із нею, користувалася спадковим майном. І пісоя смерті матері продовжує ним користуватися, а відтак вступила у володіння та управління таким майном. Постановою завідувача Жидачівської ДНК № 106/02-31 від 22 лютого 2017 року, позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері у зв'язку з тим, що у неї відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Крім цього, судом встановлено, що у заповіті, складеному померлою [PERSON] допущено помилку у написанні імені спадкоємця, а саме імя позивачки зазначено як «[PERSON]» замість вірного «[PERSON]». Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Так, паспортом громадянина України, довідками сільської ради встановлено, що правильним є імя позивачки та спадкоємиці після смерті матері «[PERSON]», а не «[PERSON]», як вказано у заповіті. Встановлення факту складання матірю позивацки заповіту на її імя має для неї юридичне значення, оскільки наявність розбіжності у написанні її імені у заповіті, позбавляє її можливості у належний спосіб прийняти спадщину після смерті матері та зареєструвати її. Враховуючи те, що представником відповідача подано суду заяву, якою позов визнано, і визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та враховуючи що відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, а отже необхідним є встановити факт складення [PERSON], яка померла [INFO], 18 листопада 1992 року заповіту, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області та визнати за нею права на земельну частку (пай).

Outcome: approved