Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним наказ про її звільнення з роботи за № 199-ос від 16.06.2014 р., поновити її на посаді в.о. головного бухгалтера ДП «Київпасервіс», стягнути заробітної плати за час вимушеного прогулу всього 56 484,74 грн., премія за час вимушеного прогулу в розмірі 28242,37 грн., премія за час вимушеного прогулу відповідно до умов колективного договору 19800,00 грн., відпустка 9191,85 грн., матеріальна допомога при наданні відпустки згідно умов колективного договору 4950,00 грн., моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що звільнена незаконно, оскільки посада головного бухгалтера була постійною, а не тимчасовою. Але просить поновити її на посаду в.о. головного бухгалтера, з якої була звільнена. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з тих підстав, що позивача було звільнено згідно норм чинного законодавства, вона займала тимчасову посаду в.о.головного бухгалтера, і звільнена на підставі п. 2 ст.36 КЗпП за закінченням строку тимчасової роботи. Вакантної посади головного бухгалтера на підприємстві не було. Позивачкою порушені строки звернення до суду ( 1 місяць 20 днів), причини пропуску є неповажними, тому просив суд застосувати строки позовної давності. Крім того, послався на недотримання вимог законодавства України та недоліки у фінансово-господарській діяльності за період роботи на цій посаді в.о.головного бухгалтера [PERSON], що підтверджується аудиторським звітом комісією Мінінфрастуктури України негативного висновку щодо діяльності підприємства. Третя особа - в.о. генерального директора ДП «Київпассервіс» Шульга О.А. в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належно. Тому суд вважає можливим розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, приходить до висновків про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. 20.08.2012р. [PERSON] прийнята на роботу на посаду провідного бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу ДП «Київпассервіс» постійно з посадовим окладом згідно штатного розпису та повною матеріальною відповідальністю, що підтверджується її заявою та наказом №505-ос від 20.08.2012р. ( а.с. 17,80) з 21.08.2012р. переведена за її згодою на посаду заступника начальника контрольно-ревізійного відділу на період виконання обов»язків генерального директора ДП «Київпассервіс» [PERSON] з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується наказом №514-ос від 21.08.2012р. та записами в трудовій книжці ( а.с. 14) Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] переведена на посаду головного бухгалтера на період відпустки по догляду за дитиною [PERSON] 19.09.2012р. позивачку переведено на цю ж посаду на період відпустки [PERSON] з 01.03.13 по 20.03.13р. ( а.с. 87) В подальшому в.о. головного бухгалтера [PERSON] звільнилась 21.03.2013р Позивачка [PERSON] 22.03.2013р. наказом №101-ос переведена на посаду в.о.головного бухгалтера відділу централізованої бухгалтерії та фінансової звітності (а.с. 19). [PERSON], головному бухгалтеру ДП «Київпассервіс» наказом №50-в від 20.02.2012р. надана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років без збереження заробітної плати.( а.с.75) [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON] ) яка перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, 12.06.2014р. написала заяву про припинення відпустки та дозволити приступити до роботи до виконання своїх обов»язків. Наказом 16.06.2014р. № 258-в ( а.с.93) на підставі цієї заяви у зв»язку з достроковим припиненням відпустки по догляду за дитиною до трьох років визначено приступити [PERSON] головному бухгалтеру до виконання своїх службових обов»язків з 17.06.2014р.на повний робочий день. [PERSON] звільнена у зв»язку закінченням строку тимчасової роботи згідно п.2 ст.36 КЗпП України наказом №199-ос від 16.06.2014р, який отримала в кінці робочого дня, та отримала трудову книжку. З даним наказом позивачка не згодна, вважає його неправомірним, оскільки вважає, що працювала на постійній посаді головного бухгалтера, а не на тимчасовій. Як зазначено посадовою інструкцією головного бухгалтера підприємства, відповідно п.1.3 головний бухгалтер призначається на посаду наказом генерального директора за погодженням з Міністерством інфраструктури України. Крім того, наказом генерального директора на той час [PERSON] ( яка працювала до 03.06.2014р) не призначено [PERSON] на посаду головного бухгалтера на підставі листа Міністерства інфраструктури України від 10.06.2013р. про погодження її кандидатури на головного бухгалтера, на який посилається [PERSON] А тому посилання позивачки на те, що вона працювала на постійній посаді головного бухгалтера, а не на тимчасовій як в.о. головного бухгалтера, є надуманими, і не підтверджуються наданими доказами. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту наказу від 22.03.2013р. №101-ос про переведення позивачки на посаду в.о. головного бухгалтера вбачається, що це не давало їй навіть права на постійну посаду головного бухгалтера, вільної вакантної посади головного бухгалтера не було. І про це позивачка була обізнана, оскільки в своїй заяві від 22.03.2013р. просила перевести її саме на посаду в.о. головного бухгалтера. ( а.с.92). Отже, оцінюючи докази в їх сукупності, дослідивши оригінал журналу реєстрації наказів з особового складу №03-22 підприємства ( який був прошитий, пронумерований, містяться всі записи в хронологічному порядку) при звільненні [PERSON] 16.06.2014р. відповідачем було дотримано всіх вимог законодавства згідно п.2 ст.36 КЗпП України, видано трудову книжку, проведено розрахунок, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю. Відповідно, вимоги і про стягнення моральної шкоди та про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають., оскільки не порушено трудових прав позивача. Слід зазначити, що позивачці пропонували іншу посаду на підприємстві, але вона категорично відмовилась. Згідно ст. 233 КЗпП передбачено місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Суд вважає його пропущеним з поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, на підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову по суті заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed