Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою про поділ спільно придбаного майна подружжя, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на наступне. [PERSON] та [PERSON] з листопада 2003 року мешкали у фактичних шлюбних відносинах, як подружжя, без реєстрації шлюбу. 24 квітня 2007 року сторони зареєстрували свої шлюбні відносини шляхом укладення шлюбу. При цьому вони разом мешкали у будинку 27 по вулиці Кольоровій в м. Маріуполі. Стверджувала, що вказаний будинок внаслідок пожежі у червні 2005 року згорів, тому на місці старого будинку ними спільно було побудовано новий будинок. Натомість досі вказаний будинок не було введено у експлуатацію, тому позивачка вважає, що має право на відшкодування витрат на його будівництво. Додавала, що вона фактично була зареєстрованою у спірному будинку до листопада 2013 року, після чого відповідач залишився мешкати у ньому, самостійно користуючись ним. Також вказувала, що за час спільного проживання сторін було придбано на спільні кошти будівельні матеріали, обладнання, побутова техніка на загальну суму 41837 грн. На підставі того, що у неї не було досягнуто згоди із відповідачем щодо поділу спільно набутого майна подружжя, то просила суд визнати майно обєктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а саме: шлакоблок, 4 машини шлаку, 2 тони цементу, вапняний розчин, шифер, дошка, брус, різні цвяхи, 4 вікна, труби на газ, профільна труба опалювання, газовий котел, газова піч, пластикові труби, гіпсокартон, профіль, саморізи, метелики, лінолеум у спальню, плінтуса із кріпленнями, шпаклівка, стрічка на шви, побілка, 4 міжкімнатні двері, цегла на паркан, профлист на паркан, куток на паркан, заклепка, утеплювач, пластик до ванної кімнати, пінопласт, бойлер, душову кабіну, унітаз, рукомийник, виготовлення проекту на газифікацію, підключення газу, кондиціонер, пральну машину, кухонний гарнітур, холодильник, ноутбук, садові дерева (черешня, вишня, дві груши, три яблуні, абрикоса), кутову шліфувальну машину, електродриль, електричний лобзик, зварювальний апарат. Також просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна, а також просила суд стягнути з відповідача на свою користь 1/2 частину вартості вказаного майна подружжя, що дорівнює 21878,50 грн., разом із судовими витратами. В рамках вказаної цивільної справи [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування поданого позову він зазначав, що він із [PERSON] мешкав однією родиною до серпня 2013 року, з якою офіційно одружився 24 квітня 2007 року. Під час спільного проживання із нею ними було придбано наступне майно: контейнер 5 тон, що розташований на ринку «Привоз», товар на реалізацію (обув), автомобіль ВАЗ 21061 н/з 572 85 ЕВ, холодильник «Саратов», хлібопіч «Сатурн», електромясорубка, блендер. Також зазначав, що більша частина документів на придбане майно, як й саме майно, залишилось у [PERSON] Також зазначав, що під час шлюбних відносин із [PERSON] виникли кредитні зобовязання за договором від 13 квітня 2013 року на придбання ноутбуку «Леново» на суму 3010 грн. Таким чином вважав, що кредитні зобовязання також повинні бути розподілені між сторонами. Крім цього вказував, що відповідачка мала дохід від підприємницької діяльності, бо була приватним підприємцем до 22 грудня 2014 року, тому вважав, що дохід від такої діяльності також підлягає поділу між сторонами. З огляду на наведене просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку заявленого ним майна. Просив суд провести поділ такого майна шляхом виділу у власність [PERSON] контейнер 5 тон, холодильник «Саратов», хлібопіч «Сатурн», електромясорубка, блендер. На підставі цього просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного майна на суму 12650 грн. Також просив виділити йому у власність автомобіль ВАЗ 21061 н/з 572 85 ЕВ та стягнути з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного автомобіля в сумі 6500 грн. Крім цього просив суд визнати грошові кошти в сумі 1500 грн. за кредитним договором від 13 квітня 2013 року обєктом спільної сумісної власності із проведенням поділу цього кредиту шляхом стягнення на користь [PERSON] 1/2 частки в сумі 750 грн. Просив суд також визнати доходи [PERSON] від підприємницької діяльності обєктом спільної сумісної власності та стягнути з [PERSON] на його користь 1/2 частку таких доходів в сумі 5500 грн. В судове засідання позивачка, [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи не зявилась, надавши заяву з проханням вирішити вказаний спір у її відсутність за участі її представника. При цьому повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги. Однак не висловилась щодо предявленого до неї зустрічного позову [PERSON] Представник [PERSON], яка діє на підставі договору, [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявилась повторно, не надавши заяву з проханням вирішити вказаний спір у її відсутність. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення поданого до нього позову [PERSON], підтримуючи заявлений ним зустрічний позов у повному обсязі. Також додавав, що він самотужки побудував будинок 27 по вулиці Кольоровій в м. Маріуполі, який йому належить, після того, як відбулась у ньому пожежа, яка повністю знищила будинок. Зазначав, що усі будівельні матеріали та інструменти він готував багато років ще до будівництва, відкладаючи потроху на це гроші. Також він на роботі собі матеріал просив для відновлення будинку, який йому надавався, як то шифер, шлакоблок та цегла зі знижкою. Стверджував, що участі у будівництві будинку позивачка не приймала. У той час він не мешкав із [PERSON], з якою лише зустрічався, починаючи з 2003 року, тому усі витрати на будівництво будинку ніс він. Не заперечував, що він мешкав взимку 2006 року у [PERSON] в її квартирі, бо його будинок був у стадії ремонту. В кінці 2006 року він основні роботи у будинку закінчив після чого повернувся у свій будинок. Стверджував, що в 2010 році [PERSON] продала свою квартиру по вул. Металургійній 19 в м. Маріуполі за 18\~000 доларів США, якій він в свою чергу придбав земельну ділянку, на якій вона почала сама будуватись, внаслідок чого побудувала будинок із своїм сином, який тоді мав суттєвий дохід. З часу продажу квартири позивачки [PERSON] мешкала із своїм сином у його будинку 27 по вул. Кольоровій в м. Маріуполі. Після розлучення із [PERSON] вона частину речей забрала собі з його будинку, в тому числі автомобіль ВАЗ 21061, разом із усіма документами. Зазначав, що одружився він із [PERSON] в 2007 році, після чого вони саме й стали мешкати удвох по вул. Кольоровій 27 в м. Маріуполі, а з 2010 року разом із ними став жити син позивачки. Зазначав, що фактичні шлюбні відносини між ними припинились у вересні 2013 року, коли [PERSON] покинула його домівку. Також в судовому засіданні не заперечував проти виплати грошової компенсації [PERSON] щодо вартості 1/2 частки майна, придбаного ними за час спільного проживання. Так він визнавав, що за час спільного проживання із позивачкою було придбано чотири вікна, плінтуса із кріпленнями, чотири міжкімнатні двері, пластик до ванної кімнати, однак не погоджувався із наведеною [PERSON] вартістю такого майна. Також визнавав, що за час спільного проживання із позивачкою було придбано лінолеум на спальню, рукомийник, душову кабіну, унітаз, кондиціонер, пральну машину, холодильник, ноутбук, погоджуючись щодо цього майна з вартістю, визначеною позивачкою. Натомість зазначав, що інше вказане у вимогах [PERSON] майно, або не існувало, або їм не належало, або придбавалось ним самим до фактичних шлюбних відносин із позивачкою. В той же час додавав суду, що контейнер 5 тон, хлібопіч «Сатурн», електромясорубка, блендер та автомобіль ВАЗ 21061 також були придбані за час спільного проживання із [PERSON], однак вказане майно разом із документами на нього перебуває тепер у позивачки. При цьому холодильник «Саратов» взагалі купувався ним ще задовго до знайомства із позивачкою. Також стверджував, що ним сплачувався кредит, який залишився на ньому після припинення шлюбу із позивачкою. В той же час [PERSON] мала дохід від підприємницької діяльності. На підставі цього просив суд стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію вартості спільно набутого майна, витрат та прибутків, залишивши йому автомобіль. Просив суд поданий ним позов задовольнити. Представник відповідача, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в судовому засіданні частково заперечувала проти вимог [PERSON], посилаючись при цьому на обґрунтування позову [PERSON] Просила суд також повністю задовольнити вимоги позивача, посилаючись на їх доведення. Вислухавши учасників процесу, які зявились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позови підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 66 СК подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. В разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно також припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 372 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі за текстом рішення Постанова Пленуму) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно п. 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі п. 24 Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно до п. 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Матеріалами справи встановлено, що перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі підтверджується копією паспорту [PERSON], де зазначено, що 24 квітня 2007 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], актовий запис № 85, який був розірваний на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 червня 2015 року, яке набуло чинності 7 липня 2015 року (а. с. 94). При цьому згідно довідки 24-ї пожежної частини Управління МНС в місті Маріуполі ГУ МНС України в Донецькій області вбачається, що 21 січня 2001 року в селищі Троїцькій по вул. Кольоровій 27 в м. Маріуполі відбулась пожежа внаслідок необережного поводження з вогнем (а. с. 64). Факт придбання [PERSON] та виділення йому матеріалів на будівництво будинку підтверджується накладною від 15 травня 2006 року, заявою відповідача від 22 березня 2005 року, клопотанням та постановою правління ВАТ «ММК імені Ілліча» від 29 березня 2005 року, а також накладними від 12 травня 2005 року та квитанціями до них (а. с. 63, 66, 67, 69, 70, 71). Згідно із договором від 14 вересня 2006 року підтверджується придбання у кредит [PERSON] будівельного шиферу (а. с. 89-90). Факт самовільного будівництва будинку по вул. Кольоровій 27 в м. Маріуполі підтверджується копією технічного паспорту на вказане домоволодіння, належне [PERSON], а також довідкою Маріупольського БТІ від 16 червня 2011 року (а. с. 81-86, 87). Факт оплати [PERSON] послуг ТОВ «Азовпрогрес» щодо встановлення газового обладнання у буд. 27 по вул. Кольоровій в м. Маріуполі підтверджується квитанціями від 7 листопада 2006 року, від 21 вересня 2006 року, від 12 жовтня 2006 року, від 22 грудня 2006 року, від 21 вересня 2006 року та двома розрахунковими квитанціями, а також актом приймання газифікації обєкту від 8 грудня 2006 року та посібником на газову плиту від 11 листопада 2006 року (а. с. 72, 73, 80). Часткове повернення відповідачем 300 грн. за рахунок отриманого ним кредиту в КС «Азовська кредитна компанія» на придбання кухні [PERSON] підтверджується квитанцією від 16 листопада 2004 року, а також описом майна, що передається у заставу позикодавцю (а. с. 92). При цьому факт отримання кредиту [PERSON] в КС «Азовська кредитна компанія» від 16 листопада 2004 року також підтверджується договором застави (а. с. 91). Допитаний у судовому засіданні свідок, [PERSON], вказував, що він знає по роботі [PERSON] давно, в якого згорів будинок, тому відповідачу надавались будівельні матеріали на комбінаті «Ілліча», де вони удвох працювали. Зазначав, що будував та відновлював свій будинок [PERSON] самостійно. Знає, що [PERSON] в той час зустрічався із [PERSON], яка разом зі своїм сином мешкала у своїй квартирі. Памятає, що деякий час після пожежі [PERSON] їздив до [PERSON], у якої тоді в квартирі ночував. Зазначав, що син позивачки приймав участь у відновленні будинку [PERSON], якому свідок теж допомагав у будівництві. Свідок, [PERSON], пояснив, що [PERSON] приходиться йому сусідом та товаришем, якому він допомагав у будівництві будинку відповідача по вул. Кольоровій 27, який свого часу згорів. Додавав, що рідні відповідача також допомагали [PERSON] Стверджував, що [PERSON] підтримував тісні стосунки із [PERSON], однак не мешкав разом із нею на момент відновлення будинку після пожежі, хоча інколи свідок помічав її також у будинку [PERSON] Свідок [PERSON] вказував, що відповідач приходиться йому братом, який в свою чергу не мешкав разом із позивачкою у буд. 27 по вул. Кольоровій в м. Маріуполі до одруження. Натомість відповідач іноді мешкав у [PERSON] в її квартирі. В той час [PERSON] працював, а [PERSON] не працювала. Зазначав, що коли згорів будинок відповідача, то він його почав потроху відновлювати. Йому в цьому свідок також допомагав. Також на роботі відповідач собі виписував матеріали для будівництва будинку за пільговими умовами, бо відповідач є інвалідом. Купував для відновлення будинку [PERSON] все самостійно. Стверджував, що [PERSON] не допомагала у будівництві [PERSON] Однак досі будинок відповідач не встиг добудувати. При цьому відповідач віддав свою землю позивачці для будівництва її будинку, оскільки вона продала свою квартиру для цього. Додавав, що сторони та син позивачки мешкали разом з часу, коли [PERSON] продала свою квартиру та до моменту, коли вона побудувала собі зі своїм сином будинок. Суд також звертає увагу на те, що у деклараціях за 2007 рік [PERSON] зазначала своєю адресою проживання [INFO] (а. с. 33, 34). Таким чином на підставі вивчених доказів вбачається, що ні [PERSON], ні її представником не було доведено суду факт придбання під час спільного проживання позивачки у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] такого майна, як шлакоблок, 4 машини шлаку, 2 тони цементу, вапняний розчин, шифер, дошка, брус, різні цвяхи, труби на газ, профільна труба опалювання, газовий котел, газова піч, пластикові труби, гіпсокартон, профіль, саморізи, метелики, шпаклівка, стрічка на шви, побілка, цегла на паркан, профлист на паркан, куток на паркан, заклепка, утеплювач, пінопласт, бойлер, виготовлення проекту на газифікацію, підключення газу, кухонний гарнітур, садові дерева (черешня, вишня, дві груши, три яблуні, абрикоса), кутова шліфувальна машина, електродриль, електричний лобзик, зварювальний апарат. При цьому суд зазначає, що офіційно шлюб між сторонами було зареєстровано 24 квітня 2007 року, а допитані у судовому засіданні свідки стверджували, що до моменту часткового відновлення будинку 27 по вул. Кольоровій в м. Маріуполі [PERSON] та офіційного одруження із позивачкою він не мешкав постійно із [PERSON], яка натомість мешкала у [ADDRESS], що також підтверджується копіями декларацій про її доходи та наданими відповідачем документами на придбання ним будматеріалів. Зазначені факти були підтверджені також [PERSON], який в судовому засіданні зазначав, що лише з 2007 року, з часу одруження, він став жити по вул. Кольоровій 27 в м. Маріуполі із позивачкою, з якою мешкав до вересня 2013 року. Таким чином суд зазначає, що таке майно як шлакоблок, 4 машини шлаку, 2 тони цементу, вапняний розчин, шифер, дошка, брус, різні цвяхи, труби на газ, профільна труба опалювання, газовий котел, газова піч, пластикові труби, гіпсокартон, профіль, саморізи, метелики, шпаклівка, стрічка на шви, побілка, цегла на паркан, профлист на паркан, куток на паркан, заклепка, утеплювач, пінопласт, бойлер, виготовлення проекту на газифікацію, підключення газу, кухонний гарнітур, садові дерева (черешня, вишня, дві груши, три яблуні, абрикоса), наявність якого відповідач не заперечував, були придбані [PERSON] до фактичних шлюбних відносин із [PERSON] самостійно за його власні кошти, тому є його особистою власністю. Крім цього факт придбання або наявності такого майна як кутова шліфувальна машина, електродриль, електричний лобзик, зварювальний апарат не було підтверджено взагалі жодними доказами. На підставі наведеного суд відмовляє [PERSON] у визнанні такого майна обєктом спільної сумісної власності подружжя сторін для проведення його поділу із виплатою грошової компенсації. При цьому у судовому засіданні відповідач визнав, що лінолеум на спальню кімнату, чотири вікна, плінтуса із кріпленням, чотири двері міжкімнатні, пластик до ванної кімнати, душову кабіну, унітаз, рукомийник, кондиціонер, пральну машину, холодильник, ноутбук він дійсно придбавав за час спільного проживання із позивачкою, та які у теперішній час знаходяться в буд. 27 по вул. Кольоровій в м. Маріуполі. На підставі заказу та квитанції від 19 вересня 2013 року вбачається, що [PERSON] придбавався лінолеум з комплектуванням на суму 701,75 грн., а також придбавався рукомийник на суму 120 грн., усього на загальну суму 821,75 грн. (а. с. 88). Згідно чеку від 13 квітня 2013 року вбачається, що було відповідачем сплачено 2999 грн. в магазині «Комфі», а з видаткової накладної від 13 квітня 2013 року також вбачається, що вартість придбаного по даному чеку ноутбуку «Леново» без ПДВ складає 2499,17 грн., одержувачем якого відповідно зазначено [PERSON] (а. с. 30, 31). Згідно із копією заяви позичальника ПАТ «КБ Приватбанк» вбачається, що [PERSON] 13 квітня 2013 року отримав у цьому банку кредит в сумі 1510 грн. строком повернення до 12 квітня 2014 року для придбання ноутбуку «Леново» (а. с. 29). Відповідно до копій чеків віл 12 травня 2013 року, від 8 червня 2013 року та від 7 липня 2013 року вбачається, що [PERSON] проводив оплату отриманого в ПАТ «КБ «Приватбанк» кредиту від 13 квітня 2013 року, залишок по заборгованості з повернення якого становив на 7 липня 2013 року 513,29 грн. (а. с. 32). Суд також зазначає, що [PERSON] не погоджувався із вартістю, визначеною позивачкою, щодо такого майна, яке просила суд поділити [PERSON] між сторонами, як 4 вікна, плінтуса із кріпленнями, 4 двері міжкімнатні, пластик до ванної кімнати. Однак [PERSON] погодився із позивачкою та визнав, що вартість придбаних за час спільного проживання із позивачкою душової кабіни, унітазу, кондиціонеру, пральної машини, холодильника відповідає тим сумам, які зазначені [PERSON] Таким чином, оскільки вартість майна подружжя, що підлягає поділу, може визначатися за погодженням між подружжям, то суд вважає встановленим, що вартість душової кабіни становить 1000 грн, унітазу 1000 грн., кондиціонеру 3150 грн., пральної машини 2500 грн., холодильника 4300 грн. Зважаючи також на те, що перелічене майно знаходиться у відповідача, а також те майно, яке було придбано сторонами за час фактичних шлюбних відносин, за яке [PERSON] просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію на її користь, вартість якого фактично була встановлена, підлягає поділу між сторонами шляхом залишення його [PERSON] з виплатою в свою чергу грошової компенсації на користь позивачки. З наведеного вбачається, що сума компенсації [PERSON] з боку відповідача складає загалом 7235,45 грн., з яких безпосередньо за лінолеум на спальню кімнату 350,87 грн. (701,75 / 2 = 350,87), за душову кабіну 500 грн. (1000 / 2 = 500), за унітаз 100 грн. (200 / 2 = 100), за рукомийник 60 грн. (120 / 2 = 60), за кондиціонер 1575 грн. (3150 / 2 = 1575), за пральну машину 1250 грн. (2500 / 2 = 1250), за холодильник 2150 грн. (4300 / 2 = 2150), за ноутбук 1249,58 грн. (2499,17 / 2 = 1249,58). При цьому суд зазначає, що за відсутності встановлення вартості такого спільно набутого сторонами майна, як 4 вікна, плінтуса із кріпленнями, 4 двері міжкімнатні, пластик до ванної кімнати, то в такому разі суд вважає за необхідне визнати за сторонами, виходячи з презумпції рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, за кожним по 1/2 частки на таке майно без його реального поділу, яке на підставі переліченого залишається у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Вирішуючи в свою чергу заявлені [PERSON] позовні вимоги, суд зауважує, що жодними доказами по справі не було підтверджено наявність на момент припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами такого заявленого відповідачем майна, як контейнер 5 тон, холодильник «Саратов», хлібопіч «Сатурн», електромясорубка, блендер, автомобіль ВАЗ 21061 н/з 572 85 ЕВ, на підставі чого вимоги останнього про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку такого майна не підлягають задоволенню, так само як й вимоги про проведення реального поділу цього майна між сторонами по справі зі сплатою грошової компенсації за 1/2 частку наведеного майна. Враховуючи, що суду не було надано доказів наявності у [PERSON] на момент припинення шлюбних відносин із [PERSON] доходів від підприємницької діяльності, що вбачається з інформації Маріупольської обєднаної державної податкової інспекції, то суд не приймає до уваги надані відповідачем копії декларацій про доходи [PERSON] за 2007 рік, оскільки наведені у них данні не впливають на обсяг прав сторін на момент фактичного припинення шлюбних відносин між ними (а. с. 33, 34, 55). Оскільки до складу майна, що підлягає поділу включається майно подружжя, наявне на час розгляду справи, то за відсутності відомостей про наявність доходів від підприємницької діяльності [PERSON] станом на вересень 2013 року, тобто на момент припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, який визнавався обома сторонами, то вимоги відповідача про визнання права власності на 1/2 частку таких доходів із проведенням їх поділу не підлягають задоволенню. Натомість суд зазначає, що оскільки на момент припинення шлюбних відносин між сторонами у [PERSON] існувала заборгованість з кредиту за придбання ноутбуку станом на 7 липня 2013 року в сумі 513,29 грн., та враховуючи, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, то сума такої заборгованості підлягає поділу між сторонами порівну, та стягненню з [PERSON] в сумі 256,65 грн. (513,29 / 2 = 256,65) на користь [PERSON] Згідно із ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що заявлені позовні вимоги сторін були задоволенні частково, то понесені ними судові витрати підлягають стягненню у відповідності до часток задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи взаємний залік судових витрат сторін, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати останньої по сплаті судового збору в розмірі 69,78 грн. (72,35 - 2,57 = 69,78).

Outcome: partial