Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . В даному будинку крім неї зареєстровані та проживають її донька, зять та троє онуків. Протягом тривалого часу проживання із зятем, [PERSON] , який являється відповідачем по справі, стало зовсім нестерпним, оскільки останній використовує житло і придомову територію на власний розсуд, систематично порушує правила співжиття, принижує позивачку перед сусідами, нищить майно. На неодноразові прохання [PERSON] виписатись та виселитись самостійно із житлового будинку, [PERSON] категорично відмовляється, тому позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та зазначили, що відповідач проживанням в будинку позивачки, порушує правила співжиття, вчиняє відносно неї та її чоловіка протиправні дії. Відповідач та його представник позов не визнали. [PERSON] зазначив, що правил співжиття не порушує, регулярно проводить платежі за споживання газу та електроенергії, займався ремонтом будинку. Вказав на відсутність фактів підтвердження домашнього насильства з його сторони. Просив у позові відмовити. Суд, розглянувши подані позивачкою документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.04.2011р., будинок [ADDRESS] є власністю [PERSON] . Згідно з довідкою № 312 від 01.07.2021, виданою Заболотівською селищною радою, окрім позивачки в будинку [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , 1981 р.н., [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2016 р.н. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що відповідач являється його зятем, однак останнім часом [PERSON] вчиняє щодо нього та позивачки фізичне насильство. Вказав, що дружина з заявою зверталась до відділення поліції №1 (м.Снятин та до голови Заболотівської ОТГ, однак результатів ніяких не було. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що відповідач являється її чоловіком та разом із нею та дітьми проживає у спірному будинку. Зазначила, що позивачка постійно провокує [PERSON] , ображає його та його матір. Заперечила факт насильства з боку чоловіка до батьків. Оцінюючи досліджені докази, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України). Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводитьлся без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Посилання позивачки на те, що відповідач вчиняє з нею та її чоловіком словесні суперечки, погрожує фізичною розправою та руйнує і псує жиле приміщення, не знайшли свого підтвердження. Оскільки, згідно Довідки за результатами перевірки повідомлення на лінію 102 від гр. [PERSON] щодо вчинення словесної суперечки зятем [PERSON] (ЄО №1889 від 18.06.2021р.) вбачається, що аналізуючи зібрані під час проведення перевірки матеріали, зазначені факти не містять достатніх підстав для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що передбачено КПК України, перевірку завершено та здійснено із Законом України «Про звернення громадян». Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] за недоведеністю позовних вимог. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: dismissed