Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача в якому просила визнати недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки площею 7,87 га, від 22 грудня 2010 року, укладений між нею та відповідачем, який зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі від 9 листопада 2011 року за реєстровим №482548424000079 та зобов'язати ПСП «Корпорація України» в особі голови правління Кравченко С.І. повернути вказану земельну ділянку за відповідним актом, у придатному для використання агротехнологічному стані. Свої вимоги позивачка пояснила наступним. [PERSON] є власником земельної ділянки у розмірі 7,87 га, що підтверджується державним актом ЯИ№ 140270. Земельну ділянку у власність вона отримала, успадкувавши її від померлої матері [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27 березня 2009 року. Земельна ділянка знаходиться в межах, підпорядкованих Лукашівській сільській раді Первомайського району Миколаївської області. За свого життя матір'ю позивачки з ПСП «Корпорації України» було укладено договір оренди цієї земельної ділянки від 14.10.2004 року на 7 років. Та після отримання земельної ділянки у спадщину, вона ознайомилась з наявними на той час між нею та ПСП «Корпорація України» договору оренди тієї землі й вирішила по закінченню його строку дії не переукладати договір оренди з ПСП « Корпорація України». Положення ч.1 ст.215 ІІК України визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч. 1,3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зокрема в оспорюваному правочині зазначається передання об'єкта в оренду здійснюється як земельної ділянки так і частки (паю). Проте, як і зазначалося вище земельна ділянка виділена в натурі на місцевості з присвоєнням відповідного кадастрового номеру, про що свідчить копія державного акту, що посвідчує право власності на вказану земельну ділянку. Тобто вказану земельну ділянку можливо ідентифікувати на місцевості, на відміну від частки (паю). В той же час, відповідно до п. 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відве дення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Такі сертифікати є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право приватної власності на землю. Крім того, після одержання державного акта на право приватної власності на землю й виділення земельної ділянки в натурі згідно з п. 2.3 Типового договору оренди земельної частки ( паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000р. і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 p., зобов'язання сторін за укладеним договором припиняється відповідно до чинного законодавства. З огляду на зазначене, з часу отримання позивачем державного акту на право приватної власності на землю він набув статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус орендодавця, а тому укладений договір оренди земельної частки (паю) слід вважати недійсним. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 р. № 220 із змінами та доповненнями «Про затвердження типового договору оренди землі» зазначено про передачу об'єкта оренди земельної ділянки, а не частки (паю), як вказано в оспорюваному правочині. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому відсутня необхідна інформація про земельну ділянку, що позбавляє можливості ідентифікувати її як об'єкт оренди. Так, договір містить посилання на те, що об'єктом оренди є як земельна ділянка, так і земельна частка (пай). Як зазначено в договорі, в оренду передана земельна частка (пай), площею 7,87 га ріллі, яка належить позивачці на підставі державного акту на право власності на землю, виданого їй 19 лютого 2010 року серії ЯИ №140270. З огляду на наведене, позивачка звернулась до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте надав заяву з проханням слухати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 2010 року між [PERSON] та ПСП «Корпорація України» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 7,87 га, розташованої в межах території Лукашівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, належної позивачці на праві власності, строком на 7 років. Вказаний договір було зареєстровано Відділом Держкомзему у Первомайському районі Миколаївської області, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 9 листопада 2011 року. [PERSON] посилається на те, що в оспорюваному правочині зазначено про передачу об'єкта оренди земельної частки паю, а не земельної ділянки, я це повинно бути вказано відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 р. № 220 «Про затвердження типового договору оренди землі». Це, на думку позивачки, є підставою для визнання правочину недійсним. Проте, з таким висновком неможна погодитись. На момент укладення спірного договору позивачка вже була власницею саме земельної ділянки. Таке вбачається з копії Державного акту на землю, виданого 19.02.2010 року. Тобто фактично, в оренду було передано саме земельну ділянку, а не частку пай. Суд вважає, що в тексті оспорюваного правочину помилково було визначено об'єкт оренди, однак ця обставина, ніяким чином не могла порушити будь яких прав позивачки. Договірні відносини між сторонами існували протягом декількох років, а умови договору оренди виконувались обома сторонами. Це підтвердили в судовому засіданні представники обох сторін. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте, на думку суду, позивачем не доведено, що вказане у зв'язку з неправильним визначенням об'єкту оренди в договорі, її законні права порушуються. За таких обставин, вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, в зв'язку з недоведеністю порушеного права. Оскільки судом встановлено, що підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні, то відсутні і підстави для задоволення вимоги щодо зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку.

Outcome: dismissed