Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на її утримання, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що у сторін під час шлюбу народився син, [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинено. Оскільки дитина мешкає із нею, а відповідач не надає належної допомоги на утриманню дитини та на неї, що ставить позивачку у скрутне матеріальне положення, бо вона не працює та знаходиться у відпустці по утримання дитини до трьох років, то просила суд стягнути з відповідача, який є ФОП та не має інших утриманців, на свою користь та своє утримання аліменти в розмірі 8000 грн. щомісячно від доходів відповідача до досягнення спільним сином, [PERSON] , трирічного віку, а також стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 30000 грн. за попередні 6 місяців. У письмових поясненнях [PERSON] , не визнаючи позовні вимоги, зазначав, що він фактично утримує свою малолітню дитину, [PERSON] , 2019 р. н., надаючи також фінансову допомогу [PERSON] , зауважуючи, що спільний для сторін син мешкає разом із ним, а позивачка дитину забирає до себе лише періодично. Стверджував, що позивачка використовує не цільовим шляхом кошти, що він їй надає на утримання сина. На теперішній час через неналежне виконання своїх батьківських обов`язків позивачкою триває судовий розгляд за його позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до вирішення спору з приводу визначення місця проживання спільної дитини. Позивачка, [PERSON] , у судовому засіданні, повністю підтримуючи заявлені нею позовні вимоги, вказувала, що у неї постійно трапляються конфлікти із відповідачем з приводу виховання спільного сина [PERSON] , який мешкав постійно з нею, доки його протиправно не викрав від неї [PERSON] . Через це відносно відповідача розглядаються матеріали в поліції та у судах щодо його незаконних дій по відношенню до неї та їх спільної дитини. На теперішній час [PERSON] не допомагає їй матеріально щодо її утримання та утримання спільного сина, [PERSON] , що стало приводом для звернення до суду із таким позовом. При цьому вказувала, що кошти, які вона до цього отримувала від відповідача не були аліментними платежами, а були її заробітною платою від [PERSON] . Додавала, що на теперішній час їй матеріально допомагають її батьки, де вона мешкала із сином до його викрадення відповідачем. Підтверджувала, що її позови про стягнення аліментів на сина та про його негайного повернення їй не були наразі вирішенні судами. Просила суд задовольнити її позов. Відповідач, [PERSON] , не визнаючи заявлені до нього вимоги, вказував суду, що спільний для сторін син, [PERSON] , здебільшого мешкав разом із ним по [ADDRESS] . При цьому позивачка забирала до себе сина лише для того, щоб засвідчити перед соціальними службами та представниками органу опіки та піклування факт проживання дитини із нею, після чого повертала [PERSON] йому. На теперішній час син мешкає разом із ним на постійній основі. Отже, посилання позивачки на те, що дитина мешкала із нею вважав неспроможними. Додавав, що наразі суди розглядають його позов про стягнення аліментів з [PERSON] на його користь на утримання спільного сина та позов про визначення місця проживання сина, [PERSON] , разом із ним. Просив суд на підставі викладеного відмовити у задоволенні позову, оскільки дитина мешкає разом із ним. Представник відповідача, адвокат Довженко В. І., у судове засідання не з`явився, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленим, надавши клопотання про відкладення розгляду справи через перебування в іншому процесі. Суд зауважує, що заява представника відповідача про відкладення розгляду справи через його зайнятість у іншому процесі є не першою, оскільки за клопотанням адвоката Довженко В. І. судом вже відкладався розгляд справи, який був призначений до цього на 27 квітня 2021 року об 14-00 год. Натомість, суд встановив, що у процесі, в якому повинен був бути присутнім за його заявою адвокат Довженко В. І., останній був відсутнім, що підтверджується довідкою суду від 9 червня 2021 року. В той же час вже у судовому засіданні відповідач повідомив, що його представник перебуває у кримінальному процесі в Іллічівському районному суді м. Маріуполя. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно зі змістом п. 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо представник учасника справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє. Також суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки сторони (представника сторони) до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. З огляду на викладене, суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для повторного відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час суд врахував, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи було повторним, причина неявки до суду адвокатом Довженко В. І. не була належним чином вмотивована, а в судове засідання з`явився сам відповідач, [PERSON] , тому, зважаючи на скорочені строки розгляду справ про стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] за клопотанням адвоката Довженко В. І. відсутні. Суд, вислухавши учасників справи, які з`явились, та дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі ч. 1 ст. 75 Сімейного кодексу України (далі - СК) дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За ч. 1, 2 ст. 80 СК аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 2 ст. 84 СК дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини, до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що за свідоцтвом про народження, виданим 24 жовтня 2019 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1223, [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 січня 2021 року шлюб, зареєстрований між сторонами по справі Маріупольським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 939 від 15 грудня 2018 року, було розірвано 11 лютого 2021 року. За актом від 15 грудня 2020 року КСН «Кальміуський» вбачається, що за свідченнями сусідів по будинку по [ADDRESS] позивачка, [PERSON] , мешкає, зокрема, разом із сином, [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується довідкою про склад родини від 15 грудня 2020 року. Вказане підтверджується також довідкою про склад родини від 24 березня 2021 року КСН «Кальміуський» та актом від 24 березня 2021 року, складений КСН «Кальміуський» на підставі свідчень сусідів по будинку [ADDRESS] . На підтвердження факту проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] надала суду довідку про склад родини від 13 квітня 2021 року КСН «Кальміуський» та акт від 13 квітня 2021 року, складений КСН «Кальміуський» на підставі свідчень сусідів по [ADDRESS] . Крім того за інформацією від 2 квітня 2021 року КНП «ЦПМСД № 3 м. Маріуполя» вбачається, що за інформацією лікаря-педіатра нагляд за станом здоров`я малолітнього [PERSON] , який мешкає по [ADDRESS] , здійснює мати дитини, [PERSON] , що підтверджується випискою з медичної карти [PERSON] , [INFO] . Також проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю, позивачкою, по [ADDRESS] без реєстрації підтверджується актом оцінки потреб сім`ї та звітом за результатами соціального супроводу сім`ї Центрального районного центру СССДМ Маріупольської міської ради за період з 8 грудня 2020 року по 28 квітня 2021 року та листом від 23 квітня 2021 року Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про відвідування родини [PERSON] протягом грудня 2020 року квітня 2021 року по [ADDRESS] . При цьому на підставі переліченого суд не приймає до уваги надані стороною відповідача акт та довідку від 29 березня 2021 року КСН «Дружба» про фактичне проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком по [ADDRESS] за свідченнями сусідів. Отже, суд встановив, що [PERSON] у судовому засіданні не було доведено, що спільна для сторін дитина мешкала разом із батьком. Про вказане також свідчить посилання сторони відповідачів на подання [PERSON] до іншого суду позову про визначення місця проживання сина разом із ним. Натомість, факт тимчасового перебування певний проміжок часу малолітнього [PERSON] разом із батьком, відповідачем по справі, свідчать розписки від 5 березня 2021 року, надані позивачкою. Суд при цьому зазначає, що надані суду відповідачем чеки та квитанції безпосередньо не доводять факту несення таких витрат [PERSON] саме на утримання свого малолітнього сина, [PERSON] , та непрацездатної позивачки, оскільки у наданих ним документах немає підтвердження, що товари були придбані відповідачем для [PERSON] та [PERSON] , 2019 р. н. Так само суд відхиляє долучені [PERSON] копії роздруківок переказів ним з карти «Універсал банк» на карти КБ «Приватбанк», оскільки немає ідентифікуючих ознак, які б вказували на те, що позивачка такими банківськими картами володіє, отже отримувала такі кошти. З аналогічних підстав суд не приймає до уваги надані вже [PERSON] чеки та квитанції, які не доводять факту несення таких витрат позивачкою саме на малолітнього [PERSON] . В цьому сенсі суд принагідно вказує, що у будь-якому випадку утримання своєї дитини є обов`язком обох батьків, незалежно від того з ким вона проживає. Також суд не приймає до уваги надані відповідачем суду постанову суду від 19 лютого 2021 року, лист від 18 лютого 2021 року відділу поліції № 2 Маріупольського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , оскільки предметом спору є матеріальне забезпечення малолітнього [PERSON] , а не виконання батьківських обов`язків сторонами чи визначення місця проживання дитини на майбутнє. З аналогічних підстав суд не приймає до уваги наданий вже [PERSON] терміновий припис від 22 березня 2021 року відносно [PERSON] , постанову від 18 січня 2021 року суду апеляційної інстанції, а також відомості у довідці ОСББ «Радість 1» про місце проживання [PERSON] з 10 квітня 2019 рок по 1 вересня 2019 року та відомості у акті від 12 квітня 2021 року ОСББ «Гарант-47». З тим саме підстав судом не приймаються надані [PERSON] фото із зображенням малолітнього сина, [PERSON] , та перепискою у соціальній мережі. Суд при цьому зазначає, що вирішення судом питання щодо визначення місця проживання дитини в іншій справі не може бути підставою для відмови у позові про стягнення аліментів чи для не вирішення по суті заявлених вимог про стягнення коштів на утримання матері, з якою мешкає дитина до трьох років. Суд також встановив, що відповідно до інформації від 17 березня 2021 року ГУ ДПС у Донецькій області ДПС України [PERSON] за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року були нараховані та виплачені доходи: за перший квартал 2020 року від АТ «Універсал банк» нараховані 1490,81 грн., виплачені 1490,81 грн.; за другий квартал 2020 року від АТ «Універсал банк» нараховані 943,03 грн., виплачені 943,03 грн.; за третій квартал 2020 року від АТ «Універсал банк» нараховані 1118,40 грн., виплачені 1118,40 грн.; за четвертий квартал 2020 року від АТ «Універсал банк» нараховані 589,09 грн., виплачені 589,09 грн., а також від АТ «Укрндів імені А. С. Бережного» нараховані 1400 грн., виплачені 1400 грн. При цьому суд зазначає, що від ТОВ «І-Тревелс» [PERSON] були нараховані за третій квартал 2020 року 181252,51 грн. та виплачені 136815,01 грн., а також були нараховані за четвертий квартал 2020 року 138971,35 грн. та виплачені 114719,60 грн. Також зазначено, що доходи від підприємницької діяльності [PERSON] за 2020 рік відсутні через не надання на теперішній час податкової звітності ним як ФОП. Крім того отримання [PERSON] , як ФОП, доходу в рамках укладеного із ТОВ «І-Тревелс» договору з реалізації квитків ФОП [PERSON] від 12 червня 2020 року в загальному розмірі 302429,61 грн. за період з липня 2020 року по березень 2021 року включно підтверджується інформацією, наданою 30 квітня 2021 року суду ТОВ «І-Тревелс». Потреба [PERSON] у її утримані з боку відповідача, як батька [PERSON] , до досягнення сином трьох років підтверджується долученими позивачкою до справи квитанціями від 23 лютого 2021 року, від 24 лютого 2021 року, від 28 лютого 2021 року, від 6 березня 2021 року, від 9 березня 2021 року, від 10 березня 2021 року, від 13 березня 2021 року та від 17 березня 2021 року - про закладення нею у ломбарді на певний строк коштовностей для отримання грошових коштів. На підставі\~переліченого посилання [PERSON] на те, що він добровільно забезпечує позивачку матеріально, суд відхиляє та зауважує, що за п. 3 XVI (Особливості виконання рішень про стягнення аліментів) «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, у разі якщо боржник сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Отже, суми проведених відповідачем добровільно оплат в рахунок аліментних платежів (в разі доведення таких фактів), будуть враховані виконавцем в разі подання стягувачем виконавчого листа для примусового стягнення аліментів за рішенням суду. Суд, враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивачка не працює, потребуючи матеріальної допомоги відповідача до досягнення спільним сином трирічного віку, а також оскільки відповідач працює та таку допомогу надавати може, то [PERSON] повинен сплачувати аліменти на утримання [PERSON] до досягнення сином, [PERSON] , трирічного віку. Суд також звертає увагу, що за змістом п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку, зокрема, цивільного судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. В той же час вказана норма містить положення, за якими суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду по справі. На підставі переліченого судом було відхилено клопотання відповідача щодо необхідності зупинити провадження по справі до вирішення іншим судом спору між сторонами щодо визначення місця проживання спільного сина, [PERSON] , оскільки, по-перше, рішення у іншій справі за позовом [PERSON] буде стосуватися правовідносин між сторонами на майбутнє, а зібрані вже у наявній справ докази дозволяють встановити й оцінити обставини, які є предметом судового розгляду справи за позовом [PERSON] . Аналогічним чином суд не вбачав підстав для зупинення провадження по даній справі до вирішення спору між сторонами за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на спільну дитину та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на спільну дитину, оскільки вирішення спору за позовом [PERSON] не впливає на пряму на вирішення судом її вимог по наявній справі, а предмет доказування зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на його користь на утримання дитини збігається з предметом доказування позову [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою мешкає дитина. Отже, враховуючи вже зібрані у наявній справі докази ще до подання наведених зустрічних позовних вимог [PERSON] , то такі докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду по справі за наявним позовом [PERSON] . Також суд звертає увагу на те, що посилання сторони відповідача на наявність спору в суді щодо негайного повернення відповідачем дитини матері, [PERSON] , що на думку [PERSON] свідчить про неможливість стягнення з нього на користь позивачки аліментів на її утримання через підтвердження факту проживання спільного для сторін сина разом із ним, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного вмотивування. Так відповідно до змісту ч. 1 ст. 162 СК, якщо один з батьків самочинно, тобто без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Суд встановив, що рішення суду про визначення місця проживання малолітнього сина сторін наразі не має. Однак, зібрані у сукупності докази по наявній справі за позовом [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання до досягнення сином, [PERSON] , трирічного віку свідчать про те, що дитина мешкала на момент подання даного позову разом із матір`ю, а також продовжувала мешкати із [PERSON] до моменту відібрання такої дитини відповідачем. Про даний факт опосередковано свідчить подання саме [PERSON] позову до суду про визначення місця проживання дитини разом із ним, оскільки він вважав, що його право на проживання разом із ним сина порушено. Також підтвердженням факту проживання разом із [PERSON] спільного для сторін сина свідчить подання вже нею позову до суду про негайне відібрання дитини від відповідача. Отже, не вдаючись у вирішення спору між сторонами за положеннями ст. 162 СК, суд вважає, що зібрані у наявній справі судом докази свідчать про проживання сина сторін, [PERSON] , разом із матір`ю на підставі закону, оскільки за ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Враховуючи, що зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що саме з 17 травня 2021 року спільний для сторін син, [PERSON] , фактично мешкає із відповідачем, то відповідно нетривалість такого проживання дитини із батьком (менше місяця), наявність невирішеного спору між сторонами щодо подальшого проживання дитини з одним із батьків та щодо негайного відібрання дитини від [PERSON] , то вказане свідчить одночасно зі встановленими обставинами справи про те, що до 17 травня 2021 року малолітній [PERSON] мешкав постійно із [PERSON] , внаслідок чого за нею, як за матір`ю, з якою здебільшого мешкає дитина, зберігається право на отримання від батька дитини аліментів до вирішення спорів у судах між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільного сина. Суд зауважує, що за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. На підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить: з 1 січня 2021 року 2270 грн., 1 липня 2021 року 2379 грн., а з 1 грудня 2020 року 2481 грн. В той же час на підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць щодо дітей віком\~до 6\~років складає: з 1 січня 2021 року 1921 грн., з 1 липня 2021 року 2013 грн., а з 1 грудня 2021 року 2100 грн. Суд зазначає, що враховуючи дані про доходи відповідача, виплачені ТОВ «І-Тревелс» [PERSON] як ФОП за відомостями податкової служби протягом 2-го півріччя 2020 року в сумі 251534,61 грн. (136815,01 грн. + 114719,60 грн. = 251534,61 грн.), а також відомості, надані суду ТОВ «І-Тревелс» за період липня 2020 року по березень 2021 року включно про виплачені ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 302429,61 грн., слідує, що встановлений судом дохід відповідача у середньому на місяць складатиме близька 33603,29 грн. (302429,61 грн. / 9 = 33603,29 грн.). Суд встановив, що за долученими до справи відповідачем квитанціями, як підтвердження відповідачем факту добровільного надання ним допомоги позивачці, вбачається, що [PERSON] перерахував у лютому 2021 року загалом 4560 грн. на рахунок у ПАТ «КБ «Приватбанк» № [NUMBER] . В судовому засіданні також було встановлено, що відповідач письмово визнавав факт того, що здатен забезпечувати сина та позивачку в сумі від 5000 грн. до 8000 грн. щомісячно, що становить близька 1/4 частки від його прибутку (8000 грн. / 33603,29 грн. = 24 %) (а. с. 24). Також суд враховує, що за позовними вимогами до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина, [PERSON] , [PERSON] просить суд в іншій справі стягувати на її користь 5000 грн. на місяць. Отже, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи; можливість відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці на її утримання; розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносно до [PERSON] , яка не працює, то суд дійшов висновку, що розмір аліментів на утримання позивачки, який дорівнюватиме 3000 грн. на місяць від доходів відповідача, буде відповідати інтересам як [PERSON] , оскільки майже на 50% перевищує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, так й інтересам [PERSON] , оскільки становитиме майже 1/10 частку від його доходу (3000 грн. / 33603,29 грн. = 9%). Отже, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на її утримання підлягають задоволенню частково, саме в розмірі 3000 грн. від доходів [PERSON] щомісячно. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів у розмірі 30000 грн. за попередні 6 місяців до звернення до суду із позовом, то суд вказує що за ч. 2 ст. 79 СК, якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Однак розглядом справи [PERSON] не довела, що вживала заходів для одержання аліментів від відповідача на своє утримання до подачі такого позов, а в суді не було встановлено факту ухилення відповідача від надання позивачці коштів за минулий час. Таким чином суд вважає необхідним відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 30000 грн. в рахунок аліментів за попередні 6 місяців до звернення до суду із даним позовом. На підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial