Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про зняття з-під арешту майна, посилаючись на те, що 4 грудня 2013 року постановою виконавчої служби було накладено арешт на автомобіль відповідача, ВАЗ 2110 н/з [NUMBER], внаслідок наявності у нього заборгованості по аліментам більше ніж за три місяці. Натомість ще 22 листопада 2011 року за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя за позивачкою було визнано право власності на 1/2 частки вказаного автомобіля. При цьому [PERSON] у теперішній час не має можливості оформити свої права на спірний автомобіль внаслідок наявності не скасованого арешту, накладеного постановою державного виконавця. На підставі переліченого просила суд звільнити з-під арешту за постановою державного виконавця автомобіль [NUMBER]. У судове засідання позивачка, [PERSON], не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні позову в повному обсязі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не зявився за невідомих суду причин, будучи про час та місце розгляду справи сповіщеним належним чином. З урахуванням ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, постановляючи заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Судом за матеріалами справи було встановлено, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 22 листопада 2011 року, яке набуло чинності 1 грудня 2011 року, було визнано автомобіль [NUMBER] обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля [NUMBER] (а. с. 3). Згідно постанови державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області від 4 грудня 2013 року за виконавчим провадженням № 30181611, відкритим щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, внаслідок наявності заборгованості понад три місяці по аліментних платежах у боржника, було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] з забороною відчуження такого майна в межах суми боргу (а. с. 4). Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6\~«Про судову практику в справах про виключення майна з опису» при розгляді спорів про право власності на описане майно та право їм володіти відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Таким чином судом при вирішенні наявного спору було встановлено, що право власності у позивачки, [PERSON], на 1/2 частку спірного автомобіля [NUMBER], як спільного сумісного майна подружжя, виникло у момент його придбання відповідачем та оформлення за собою в органах ДАІ права власності на автомобіль. З огляду на перелічене вимоги позивачки про зняття арешту, накладеного державними виконавцем в ході примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, стягувачем за яким є [PERSON], на автомобіль [NUMBER], співвласником якого є так само позивачка, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судові витрати позивачки, понесені нею при зверненні до суду із вказаним позовом, в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved