Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про надання згоди на вивіз на постійне місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що батько дитини [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання до країни Ізраїль. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заявив, що не заперечує проти надання матері дитини [PERSON] згоди на вивіз дитини [PERSON], [INFO], на постійне місце проживання у державу Ізраїль за еміграційною системою, з матір'ю - [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], а також надання матері дитини [PERSON], згоди на те, щоб [PERSON], претендував на отримання виду на проживання і отримання статусу громадянина за багатоступеневою програмою в державі Ізраїль. Однак, відповідач зазначив, що з'явитись до нотаріуса для підписання дозволу щодо тимчасового виїзду дитини за кордон в нього немає можливості у зв'язку з занятістю. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та на розсуд суду. Судом встановлено, що 13 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Маріупольським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, зроблено актовий запис №363 від 13 липня 2002 року та видано свідоцтво Серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] у місті Маріуполі, актовий запис №809 від 17 липня 2007 року, вчинений Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського МУЮ Донецької області, батьками вказані: мати - [PERSON] та батько - [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 02 грудня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22 липня 2014 року, визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], з матір'ю -[PERSON], за адресою: [ADDRESS], та визначено порядок побачень [PERSON] із дитиною [PERSON], [INFO]. 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану міста Маріуполя Донецької області, зроблено актовий запис №115 від 24 березня 2015 року та видано повторно свідоцтво серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON]. Згідно консультативного висновку спеціаліста виданого ЦПМСД №3 від 08.06.2016 року, [PERSON], [INFO], знаходиться на обліку у лікаря - дитячого алерголога з діагнозом: Алергічний риніт викликаний пилком рослин. Відповідно до листа роз'яснень головного лікаря КЗ «Маріупольське територіальне медичне об'єднання здоров'я дитини та жінки» від 16.06.2016 року №05/605, дитині [PERSON], [INFO], рекомендовано виїзд з м. Маріуполя у період цвітіння полінації амброзії полинолисної в зону, вільну від вказаних рослин. Кліматичні зони Мертвого моря та середземноморського узбережжя країни Ізраїль відповідають вищезазначеним вимогам і є сприятливими для хворих на алергічний риніт, викликаний пилком рослин. Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася як в усній, так і в письмовій формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на лікування, в тому числі відповідача неодноразово запрошували до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Лашиної Н.Г. для підписання дозволу щодо тимчасового виїзду дитини за кордон. Однак, відповідач не надав згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання до країни Ізраїль. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Частиною 2 статті 3 зазначеного Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Частиною 2 статті 4 вказаного Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України N 57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України N 932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.7 ст.6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.89 p., ратифікованої 27.02.91 p., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.150 та ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 р. Про судове рішення у цивільній справі: « Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України; далі - ЦК)». На підставі вищевикладеного, суд вважає, що з урахуванням прав та інтересів дитини, необхідно зобов'язати відповідача [PERSON] з'явитися до нотаріуса для надання згоди на вивіз дитини [PERSON] та укладення усіх домовленостей між ними. На підставі ст.1, ст.2, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну»,ст. ст. 110, 112, 114, 180, 182, 183 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial