Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсним правочин, вчинений між [PERSON] та [PERSON] щодо переходу права власності на автотранспортний засіб ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER] та скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за [PERSON] В обґрунтування позову посилалася на те, що перебуваючи у шлюбі з 14.02.2004 року подружжя [PERSON] та [PERSON], згідно договору купівлі-продажу № 242 від 22.03.2006 року, придбали автотранспортний засіб ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER]. Вартість автомобіля на момент купівлі становила 40500 грн. Позивачем з власних коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності ще до вступу у шлюб, було сплачено 5000 доларів США, решта коштів була отримана в кредит. Позичальником за кредитним договором та покупцем за договором купівлі-продажу виступав [PERSON] За взаємною згодою подружжя [PERSON] здійснив реєстрацію придбаного автомобіля в органах МРЕВ ДАІ м. Херсона. Зазначивши себе його власником. Придбаний автомобіль поставлений на облік за номером державної реєстрації [NUMBER]. В подальшому, [PERSON] умовив позивачку надати йому грошові кошти для здійснення виплат за кредитним зобов'язанням, що виникло через отримання кредиту на придбання автомобіля. Кредит погашений в повному обсязі. В подальшому, через постійні сварки, подружжя не проживало разом з 01.01.2013 року. [PERSON] в зазначений період часу, не повідомивши її, здійснив продаж вищезазначеного автомобіля, а кошти витратив на власний розсуд. Про те, що автомобіль був проданий вона дізналася в судовому засіданні по розгляду позовної заяви про розподіл майна подружжя. В подальшому інформація про продаж автомобіля підтвердилася, новим власником став [PERSON] Вважала, що продаж [PERSON] придбаного в шлюбі автомобіля без її згоди, як другого з подружжя, суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 65 СК України, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги неодноразово змінювали, зупинившись на позовних вимогах в яких просили суд визнати недійсним договір комісії від 12.06.2013 року № 1132, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER], укладений 12.06.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом зобов'язання [PERSON] повернути автомобіль ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER] від 12.06.2013 року [PERSON] та зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] отримані кошти від продажу автомобіля в сумі 33970 грн. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вважали позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Пояснили, що твердження позивачки, викладені у позові є неправдивими, оскільки майже спочатку шлюбу сторін, а саме з 2006 року [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець та по 2010 рік отримував достатній для утримання родини прибуток і тільки за останні два роки рівень його прибутку значно знизився. Все майно, набуте ними за час шлюбу, вони придбали за спільні кошти їх родини, а тому воно є їх спільною сумісною власністю. Спірний автомобіль частково було придбано за кредитні кошти, при цьому першочерговий внесок в сумі 20000,00 грн. ними було внесено з їх заощаджень. Зазначили, що твердження позивачки, що перший внесок було сплачено за її власні кошти, які вона отримала від продажу своєї квартири, є неправдивими. Кошти від продажу своєї квартири позивачка витратила на власний розсуд, не на користь сім'ї. Після того, як стосунки сторін погіршилися, вони перестали фактично проживати однією сім'єю. Всім належним їм майном вони домовилися володіти спільно за взаємною згодою. Оскільки останнім часом рівень його доходу знано впав і з грошима стало скрутно, він звернувся до дружини з пропозицією продати автомобіль. Позивачка на таку пропозицію погодилася, оскільки їй також були необхідні гроші для сплати по кредиту за квартиру. Отримавши усну згоду позивачки, [PERSON] зняв спірний автомобіль з реєстрації в МРЕВ ДАІ та продав його за 30 000 грн. відповідачу [PERSON], а половину коштів від продажу автомобіля, тобто 15 000 грн. віддав позивачці. Передавши гроші [PERSON] відповідач не брав від неї жодного підтвердження отримання коштів, оскільки вони перебували ще у шлюбі і у нього не було приводів сумніватися в її порядності. Також відповідач [PERSON] та його представник зазначили, що спірний автомобіль було продано не на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а на підставі довідки-рахунку, у зв'язку із чим письмова згода позивачки на такий правочин, відповідно до ст. 65 СК України, не вимагалась. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не пояснив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 12.02.2014 року через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову в яких він зазначає, що законно придбав спірний автомобіль, сплативши за нього визначену [PERSON] вартість, а тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не пояснив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що з 14.02.2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.02.2004 року. За час шлюбу сторонами було спільно набуто майно, а саме автомобіль ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER], що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля № 242 від 22.03.2006 року та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.11.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 10.12.2013 року, що підтверджується записом зробленим на його копії помічником судді. 12.06.2013 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався за рахунок [PERSON] здійснити продаж належного останньому автомобіля ЗАЗ (DAEWOO), марки СЕНС, модель Т131102, державний номер [NUMBER]. 12.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного автомобіля. Відповідно до п. 6 вказаного договору право власності на автомобіль переходить до покупця з моменту надання довідки-рахунку продавцем та державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи довідка-рахунок була видана [PERSON] [PERSON] того ж дня, а саме 12.06.2013 року і автомобіль було зареєстровано у МРЕВ ДАІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за змістом ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства, все набуте під час шлюбу майно незалежно від фінансових внесків подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з викладеним суд погоджується з твердженнями позивача про те, що на спірний автомобіль розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 65 СК України чоловік, дружина розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений іншим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У зв'язку з викладеним суд вважає, що розпоряджання одним з подружжя предметом спільної сумісної власності подружжя без згоди дружини, чоловіка є таким, що суперечить вимогам закону, дає підстави іншому з подружжя звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Як випливає з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. Суд погоджується з твердженнями позивача і його представника про те, що договір з відчуження транспортного засобу є договором, що виходить за межі дрібного побутового, тому в силу згаданих положень сімейного і цивільного законодавства його укладення потребує згоди другого подружжя, а недотримання цих вимог закону є підставою для кваліфікації правочину недійсним як такого, що не відповідає положенням закону. Дійшовши висновку про необхідність задоволення позову, суд виходить з того, що при оцінці договору, який не є дрібним побутовим, не можна виходити з презумпції згоди другого подружжя, тому факт узгодженості дій подружжя має бути підтвердженим. У зв'язку з викладеним суд знаходить недоведеними твердження відповідачів про те, що подружжя, передаючи автомобіль, діяло за обопільною згодою, так як вони не підкріплені будь-якими фактичними даними. Між тим сам факт звернення позивача до суду з позовом про захист свого права свідчить на користь того, що він не погоджується з правочином, вчиненим щодо спільного майна подружжя, без його згоди. Оскільки за змістом договору комісії одна сторона зобов'язується за дорученням другої сторони за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, тобто за своєю правовою природою договір комісії є договором з надання послуг, суд доходить висновку, що відчуження транспортного засобу не є наступним по відношенню до договору комісії, а договір комісії є способом відчуження автомобіля. Так як ці дії призвані призвести до настання єдиного наслідку - продажу майна іншій особі, суд вважає, що задоволення вимог позивача про визнання недійсними і договору комісії, і договору продажу як таких, що поєднані єдиним умислом, не буде суперечити вимогам цивільного законодавства. У зв'язку з викладеним суд вважає за можливе застосувати реституцію і зобов'язати набувача повернути майно, набуте за недійсним правочином. Судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 300,00 грн., на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки по 100 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved