Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилаючи на те, що їй та відповідачу [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , разом з земельною ділянкою площею 0,1 га. за адресою [ADDRESS] , та домоволодіння за адресою [ADDRESS] . 02.04.2021 року між сторонами було укладено у простій письмовій формі розписку (домовленість) про перерозподіл права спільної сумісної власності на належне їм нерухоме майно з метою у подальшому укласти нотаріальний договір. Однак, оскільки відповідач відмовляється добровільно укласти нотаріальний договір про розподіл спільного майна, тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивачка надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив та жодних заяв щодо відкладення судового розгляду не надіслав, а тому, враховуючи всі обставини справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Справа надійшла до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 17 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року було відкрито провадження. Справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області на підставі ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, на праві приватної власності належить 50/100 та 22/100, всього 72/100 частки, домоволодіння [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що їй на праві спільної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 0,1 га. за адресою [ADDRESS] . 02.04.2021 року між позивачкою та відповідачем було складено розписку, за умовами якої сторони погодили добровільний поділ нерухомого майна що перебуває у їх спільній власності: житловий будинок, за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та домоволодіння [ADDRESS] . Також сторони домовилися про нотаріальне посвідчення даного договору про поділ майна у строк до 01.08.2021 року, проте у визначений строк відповідач до нотаріуса не з`явився, крім того, на сьогоднішній день відповідач відмовляється нотаріально посвідчувати договір про поділ спільного майна з позивачкою. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (стаття 88 ЗК України). Загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, у зв`язку з чим при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Відповідно до частини першої статті 318 ЦК кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 5 статті 319 ЦК України встановлено, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2005 року №370/2005 зареєстрованого в реєстрі за №2-286 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2005 року №371/2005 зареєстрованого в реєстрі за №2-288, на праві приватної власності належить 50/100 та 22/100, всього 72/100 частки, домоволодіння [ADDRESS] . Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, що передбачено вимогами ч.1 ст. 364 ЦК України. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, що передбачено ст. 370 ЦК України. Таким чином, законом визначено право позивачки, як власника частки у спільному майні, на її виділ в натурі відповідно до розміру належної їй частки, а відповідач ухиляється у позасудовому порядку розділити вказане майно, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині виділення позивачці [PERSON] належної їй 72/100 частки домоволодіння [ADDRESS] підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки розташованих за адресою [ADDRESS] та визначення порядку користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про можливість задоволення цих вимог. Так позивачем не доведено належності їй вищезазначеного майна. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні з позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 908,00 гривень, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial