Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 48,3 кв.м.. житловою площею 31,6 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позову вказує на те, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] у зв'язку із чим після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира [ADDRESS], загальною площею 48,3 кв.м.. житловою площею 31,6 кв.м, яка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації в м. Києві 29 листопада 1993 року. Вказує, що за життя дідусь залишив заповіт відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно з яким все своє майно, заповів її. Після смерті [PERSON] вона прийняла спадщину, та 04 березня 2014 року подала заяву про прийняття спадщини, однак відповідно до листа Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фої Людмили Олександрівни їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Позивачка також зазначає, що [PERSON] 10.06.1994 року подарував вказану квартиру дружині [PERSON], про що було укладено Договір дарування квартири, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» від 11.07.1994 року на № 3355. 10.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Погодження про розірвання Договору дарування квартири, посвідчене державним нотаріусом Дев'ятої Київської міської державної нотаріальної контори Русіною Н.О., реєстраційний № 2-1273, відповідно до якого сторони розірвали Договір дарування квартири, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» від 11.07.1994 року на № 3355. На підставі вказаного Положення про розірвання договору дарування квартири від 10.06.2002 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської міської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. вилучено у сторін Договір дарування квартири від 10.06.1994 року і повернуто [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, видане Залізничною районною державною адміністрацію в м. Києві від 29.11.1993 року, проте відомості про право власності на квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки відсутність правовстановлюючого документу, перешкоджає позивачу оформити спадщину після смерті [PERSON] та розпоряджатись квартирою на свій розсуд, позивачка звернулась до суду із вказаною заявою. В судове засідання представник позивача не з`явилась, подавши через канцелярію суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила проводити судовий розгляд у її відсутність та у відсутність позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач- Київська міська рада в судове засідання свого представника не направила, будучи повідомленою належним чином про місце, день та час розгляду справи. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направило, будучи повідомлене належним чином про місце, день та час розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Матеріали справи свідчать про те, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом реєстрації смерті у м.Києві, 21 лютого 2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS], загальною площею 48,3 кв.м.. житловою площею 31,6 кв.м, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 листопада 1993 року Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації в м. Києві, [NUMBER]. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який пережив , та батьки. Встановлено, що 05.12.2002 року [PERSON] був складений заповіт на випадок смерті згідно з яким він все своє майно заповідав онучці-позивачу по справі [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Тищенко А.В. та зареєстрований у реєстрі 5-2090. З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті із заявою про прийняття спадщини звернувся позивач, однак після смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом видане не було у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Матеріали спадкової справи свідчать про відсутність будь-яких заяв від інших осіб щодо прийняття спадщини після смерті померлого [PERSON] З матеріалів саправи вбачається, що [PERSON] 10.06.1994 року подарував вказану квартиру дружині [PERSON], про що було укладено Договір дарування квартири, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» від 11.07.1994 року на № 3355. 10.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Погодження про розірвання Договору дарування квартири, посвідчене державним нотаріусом Дев'ятої Київської міської державної нотаріальної контори Русіною Н.О., реєстраційний № 2-1273, відповідно до якого сторони розірвали Договір дарування квартири, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» від 11.07.1994 року на № 3355. На підставі вказаного Положення про розірвання договору дарування квартири від 10.06.2002 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської міської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. вилучено у сторін Договір дарування квартири від 10.06.1994 року і повернуто [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, видане Залізничною районною державною адміністрацію в м. Києві від 29.11.1993 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ч. 1ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на спадкове майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, досліджуючи зазначені обставини справи та оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, враховуючи те, що здійснення державної реєстрації за померлою особою суперечить чинному законодавству, а відсутність такої реєстрації перешкоджає оформленню спадщини позивачем, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, та як наслідок за ним підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за заповітом. На підставі наведеного,

Outcome: approved