Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та про стягнення заборгованості за минулий період. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.05.2010 зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області в справі №341/584/17 (провадження 2/341/345/17) від 11.05.2017 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Діти залишилися проживати з нею. Позивачка сама утримує двох дітей. Старша донька вже ходить до школи. Відповідач не займається вихованням дітей та не утримує їх матеріально. Він здоровий, не хворіє, інших утриманців не має, часто виїжджає та працює за кордоном. У час між поїздками за кордон він працює на території України, має свої бригади по будівельних роботах. Відповідач володіє на праві приватної власності нерухомим майном, має два автомобілі. Також позивачка зазначає, що в червні 2017 року зверталася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей, але відповідач пообіцяв сплачувати аліменти добровільно. Через деякий час відповідач виїхав за кордон та переховувався від позивачки, через що остання не змогла отримати кошти на утримання дітей. Неодноразові звернення до батьків відповідача про вплив на їхнього сина - батька дітей, з метою добровільної сплати аліментів на утримання дітей не дали результату. Тому позивачка вказує, що має право на стягнення із відповідача проіндексованої заборгованості по сплаті аліментів за минулий період, починаючи із 13.09.2017 по день подачі цього позову на суму 58 834, 50 грн. А тому, просила суд стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн на двох дітей в місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття та 58 834,50 грн аліментів за минулий період, починаючи з 13.09.2017 по 16.06.2020, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав повністю з мотивів, викладених вище. Просив позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав частково. Пояснив суду, що він допомагає дітям, і не переставав цього робити. Більше того, хоча вони з позивачкою не проживають разом, він продовжує утримувати її та дітей, оскільки позивачка сама не в змозі це робити. Уточнив, що з позивачкою вони перестали жити разом з травня цього року (2020), не так давно, повторна спроба примиритися і проживати разом після розлучення виявилася невдалою. Однак, він не відмовляється від свого обов`язку утримувати дітей та допомагати колишній дружині. Зазначив, що на даний час не працює, стабільного заробітку не має, його місячний дохід є різним, а у період карантину буває, що місяцями не має заробітку. Тому не має можливості сплачувати аліменти на дітей в розмірі по 5000 грн щомісяця, як того просить позивачка. Просив суд стягнути мінімальний рекомендований розмір аліментів на кожну дитину, встановлений законодавством. Зазначив, що у будь-якому випадку він буде допомагати додатково дітям та позивачці. Відповідач визнав також позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу. Щодо стягнення заборгованості по аліментах з нього за період з 2017-2020 рр. то такі позовні вимоги не визнав і задоволення їх категорично заперечив. Зазначив, що хоча вони з позивачкою розлучилися у травні 2017 року, однак вкінці літа 2017 року помирилися і проживали разом до травня 2020 року. Він утримував сім`ю повністю, платив за житло, яке вони разом з позивачкою винаймали, комунальні послуги, купляв продукти харчування, тобто вони жили з позивачкою звичайним сімейним життям, де валова частина витрат лежала на його плечах. Повідомив, що і зараз продовжує це робити, надалі утримує позивачку та дітей. Однак разом вони уже не проживають з травня 2020 року, і вже не будуть проживати разом, так як зрозуміли, що мають несумісні для спільного подружнього життя характери. Однак, дітям він допомагає і робитиме це завжди. Тому він не має жодної заборгованості перед позивачкою по сплаті аліментів, просив в цій частині у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позивачем розміру аліментів, які остання просить стягнути з відповідача у сумі 5000 гривень щомісяця. Зокрема, позивачкою не наведено підстав стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі по 5000 гривень на дітей щомісячно, зокрема, не зазначено доказів матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти у такому розмірі щомісяця. У судовому засіданні встановлено зі слів відповідача, що він має нерегулярний (мінливий) дохід, час від часу перебуває без грошей, офіційно не працює, тобто стабільного та рівномірного доходу щомісяця не має. Живе нерегулярними доходами, які отримує час від часу, надаючи допомогу по господарству людям. Доказів протилежного позивачкою не надано. Тому, з огляду на вказане, суд приходить до висновку про наявність об`єктивних підстав, які унеможливлюють сплату відповідачем аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 5000 гривень щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач погодився сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі мінімально гарантованому законодавством, те, що доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, а також на підтвердження наявності або відсутності майна суду не надано. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2395 гривень, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 1195 гривень 50 копійок, а на дітей віком до 6 років з 1 січня 2020 року - 1921 гривня, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 597 гривень 50 копійок. З урахуванням вказаного, враховуючи найкращі інтереси дитини та її потреби, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно. Суд зазначає, що позивачка не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину в разі зміни матеріального стану відповідача. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Що стосується вимоги про стягнення аліментів за минулий період, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг одержати в зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що позивачка зверталася у 2017 році до відповідача по справі з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. Ухвалою Яремчанського суду Івано-Франківської області від 28.07.2017 року позовну заяву позивачки залишено без розгляду на підставі її ж заяви. Отже, позовна зава позивачки до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей залишена без розгляду за її ініціативою, а отже, не є належним доказом вжиття останньою заходів щодо одержання аліментів від відповідача. Інших доказів що позивачка вживала до подачі даного позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, суд зазначає. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження вище вказаних обставин, позивачка надала суду докази несення таких витрат - договір про надання правової допомоги № 26/20 від 12.06.2020, акт наданих послуг від 09.11.2020, квитанцію серії ААІ № 363204 про оплату послуг адвоката. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За зазначених обставин суд приходить до висновку про задоволення вказаної позовної вимоги. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. у частині позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial