Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя посилаючись на те, що під час шлюбу із [PERSON] , ними набуто у спільну сумісну власність подружжя житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянка за цією ж адресою кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, площею 0,0595 га. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. 26.11.2015 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спірне майно відповідачці у справі - спільній дочці її та покійного [PERSON] . Однак, при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом державним нотаріусом не враховано її право на частку у спільному майні подружжя. А тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме на житловий будинок загальною площею 149,80 кв.м. з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , та на земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, площею 0,0595 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Доповнила, що свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видані відповідачці на спірне майно, на даний час чинні. Крім того, позивачка не зверталась до нотаріуса із письмовою заявою про видачу їй свідоцтв про право на частку в майні подружжя, а навпаки написала заяву, у якій вказала, що все спірне майно є особистою приватною власністю покійного та на дане майно вона не претендує. Також, підтримала заяву відповідачки про застосування строків позовної давності. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] 14.11.1960 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.4). Після одруження [PERSON] отримав земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0595 га, кадастровий номер 7310136300:13:003:0064. Вказана земельна ділянка приватизована [PERSON] на підставі рішення 34 сесії ІV скликання Чернівецької міської ради від 07.07.2005 року №768, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. На вказаній земельній ділянці [PERSON] збудовано житловий будинок, загальною площею 149,80 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності №830 від 06.10.1967 року (а.с.5). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина та Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №57678899, номер у нотаріуса 441/2015. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1, ч.5 та ч.6 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як вбачається з копії спадкової справи, за життя [PERSON] розпорядився своєю власністю. Зокрема, 02.12.2011 року ним складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Літун М.В., згідно якого все своє майно він заповів у рівних частках своїй молодшій доньці [PERSON] та своїй онучці [PERSON] . Однак, обидві спадкоємиці за заповітом відмовились від спадщини після смерті [PERSON] , про що свідчать їх письмові заяви, які наявні в матеріалах спадкової справи. Протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, вказані особи не звертались до нотаріуса про відкликання своїх заяв про відмову від прийняття спадщини. Крім того, 13.07.2015 позивачка [PERSON] подала письмову заяву державному нотаріусу, в якій зазначила, що відмовляється від спадщини за законом після смерті [PERSON] та від обов`язкової частки в спадщині. Нотаріусом роз`яснено позивачці зміст статей 60, 61, 65 Сімейного кодексу України щодо права на частку в майні подружжя, однак, позивачка у заяві вказала, що на видачу свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя не претендує, спадщину вважає особистою власністю померлого. Як встановлено судом, дана заява позивачкою протягом встановленого строку не відкликана, а підпис [PERSON] на заяві від 13.07.2015 року представник позивачки в судовому засіданні не заперечував. 26.11.2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. видано свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за цією ж адресою кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, площею 0,0595 га, [PERSON] , яка є дочкою померлого [PERSON] та яка єдина прийняла спадщину. Як вбачається з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, за відповідачкою зареєстровано право власності на спірний житловий будинок та на земельну ділянку, розмір частки 1/1. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.08.2019 року, яке постановою Чернівецького апеляційного суду від 14.11.2019 року змінено в мотивувальній частині, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, свідоцтва про право на спадщину за законом, видані відповідачці 26.11.2015 року, є чинними, державна реєстрація 1/1 частки на спірне майно за відповідачкою не скасована, а тому, суд вважає, що визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку на вказане майно є неможливим. Крім того, Кодекс про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття права власності на спірний будинок і отримання померлим свідоцтва про право власності на нього, визначав поняття спільної сумісної власності подружжя, під якою розумілося нажите подружжям за час шлюбу майно, а також поняття роздільного майна подружжя, яке є власністю кожного із них особисто (статті 22, 24 Кодексу). За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Відповідно до п.1.1 Глави 11 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Розділом 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009 року, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який пережив, і який має право на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Нотаріус роз`яснює такій особі її право на подання заяви про видачу свідоцтва та порядок його видачі. Одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Така заява подається нотаріусу у письмовій формі як особисто, так і через представника, якщо останньому надано такі повноваження. Таким чином, одержання частки у спільному майні подружжя є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Для отримання частки в майні подружжя, той з подружжя, хто претендує на вказану частку, зобов`язаний звернутись до нотаріуса із письмовою заявою. Як встановлено судом, позивачка своїм правом не скористалась, вона не звернулась до нотаріуса із заявою про набуття права власності на 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки, як на спільне майно подружжя, а навпаки висловила свою позицію у заяві від 13.07.2015 року, що не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно вважає особистою приватною власністю спадкодавця. Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 передбачено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За приписами статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того суд враховує те, що позивач не просить визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на ім`я відповідача на спірне будинковолодіння, і у випадку задоволення позову його власниками в розмірі 100 відсотків буде позивач, а в розмірі 50 відсотків буде відповідач, що є неприпустимим. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Що стосується заяви відповідачки про застосування строків позовної давності, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до положень статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] . 13.07.2015 року державним нотаріусом було роз`яснено позивачці про те, що вона має право на спадщину за законом та на обов`язкову частку у спадщині, від яких позивачка відмовилась. Також, 13.07.2015 року позивачці роз`яснено державним нотаріусом її право на частку в майні подружжя. Суд вважає, що позивачка також рахувала строк на звернення до суду саме з 13.07.2015 року, про що свідчить і дата на позовній заяві 13.07.2018 року, тобто позивачка бажала звернутися до суду в граничний строк, однак, з невідомих причин подала до суду позовну заяву лише 17.07.2018 року. На думку суду своє право на набуття права власності на спірний будинок позивач могла здійснити не тільки після смерті її чоловіка, заявивши про це у нотаріуса, але і за його життя шляхом добровільного розпорядження померлим частиною своєї власності на її користь, або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд вважає, що твердження позивачки про те, що нею не пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав, є безпідставними та необґрунтовано належними і допустимими доказами. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя необхідно відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджується жодним доказом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed