Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] державної нотаріальної контори Вінницької області про тлумачення заповіту. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19.09.2002 року її батько [PERSON] склав заповіт в якому зазначив про те, що на випадок його смерті з належного йому за законом майна, а саме: право на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах в КСП «Прогрес» села Іванів, Калинівського району Вінницької обласі згідно сертифікату серія [NUMBER] виданий 21.10.1997 року та майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серія [NUMBER] виданий 20.06.2002 року, яке залишилося йому по спадщині за законом після померлої жінки, він заповідає дочці [PERSON].. Даний заповіт було посвідчено секретарем виконавчого комітету [ADDRESS] та зареєстровано в реєстрі за № 147. [INFO] [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис № 56 від [INFO] та видано виконавчим комітетом [ADDRESS] свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 3,0501 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [ADDRESS] та інше спадкове майно. Вона є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 19.09.2002 року секретарем виконавчого комітету [ADDRESS] і зареєстрованого в реєстрі за № 147, в якому заповідач [PERSON] заповів своє майно - земельну частку (пай), позивачці [PERSON], відповідно до правовстановлюючого документа: сертифікат серії [NUMBER]. 07 червня 2006 року на земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0501 га, розташовану на території [ADDRESS] [PERSON] районною державною адміністрацією видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] Коли вона звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,0501 га, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. Замість сертифікату нотаріусу надала державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданий 07 червня 2006 року [PERSON] районною державною адміністрацією. В даній ситуації яка склалася вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти їй земельну ділянку, на яку у спадкодавця на момент складання заповіту було право, підтверджене сертифікатом. Однак, пізніше, коли спадкодавець отримав на підставі сертифікату державний акт на право власності на земельну ділянку, він не вніс до заповіту відповідних змін, не будучи обізнаним у суттєвості різниці між поняттями земельна частка (пай) та земельна ділянка, розуміючи їх як одне й те саме. Фактично в заповіті та в державному акті на право власності на земельну ділянку йдеться мова про одну й ту саму земельну ділянку, розміри якої були уточнені в процесі виготовлення технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку. За вказаних обставин, вона вимушена звертатись в суд з даним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] державна нотаріальна контора Вінницької області, направила заяву до суду з проханням слухати справу без їх представника та відсутністю заперечень по даній заяві. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання з достовірністю встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 07.06.2006 року [PERSON] районною державною адміністрацією належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0501 га, розташована на території [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] 19 вересня 2002 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі за № 147, згідно якого належне йому право на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах в КСП «Прогрес» села Іванів, Калинівського району Вінницької обласі згідно сертифікату серія [NUMBER] виданий 21.10.1997 року заповідає у власність дочці [PERSON], тобто позивачці. [INFO] [PERSON] помер в с. Іванів, Калинівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] виконавчим комітетом [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0501 га, розташованої на території [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] Бажаючи оформити спадщину після смерті [PERSON], позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини в [PERSON] районну державну нотаріальну контору. Однак, позивачці було відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,0501 гектара, що розташована на території [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] після померлого [INFO] - [PERSON], оскільки в заповіті вказана земельна частка (пай), а не земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною другою статті 1256 ЦК України передбачена можливість тлумачення заповіту судом, яке здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Відповідно до статей 12, 76 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 263 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що [PERSON] не може оформити спадщину по заповіту після смерті [PERSON], оскільки в заповіті вказана земельна частка (пай), а не земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже суд вважає, що з метою захисту права [PERSON] на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного [PERSON] 19.09.2002 року на користь [PERSON] При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із наступного. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 17 Розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тобто, на момент складання заповіту право [PERSON] на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], однак на момент відкриття спадщини це майно йому вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, проте спадкодавцем [PERSON] не було внесено змін до заповіту. Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже, право власності на земельну ділянку площею 3,0501 га, розташовану на території [ADDRESS], цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] у [PERSON] виникло після одержання ним зазначеного вище державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та на час смерті [PERSON], на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 07.06.2006 року [PERSON] районною державною адміністрацією, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0501 га, розташована на території [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] був власником земельної ділянки площею 3,0501 га, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь [PERSON], [PERSON] заповідав їй саме земельну ділянку, власником якої він був. Враховуючи вищивикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved