Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, просить суд стягнути з відповідачки на її користь 96000,00 грн неповернутих грошових коштів за договором позики від 20 грудня 2012 року, 67104,00 грн в якості відшкодування індексу споживчих цін в Україні (інфляції) за період з 01.08.2013 по 01.07.2016, 46297,00 грн в якості відшкодування процентів на рівні облікової ставки НБУ, 8400,00 грн в якості відшкодування трьох процентів річних внаслідок невиконання договору позики, а також витрати понесені нею зі сплати судового збору та за правову допомогу адвоката. В обґрунтування позову зазначає, що 20 грудня 2012 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів на суму 96000,00 грн, що підтверджується особисто та власноруч написаною борговою розпискою позичальником, та яка відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України є договором позики. За умовами договору позики вона, як позикодавець, зобов`язувалася передати у власність позичальнику грошову суму у розмірі 96000,00 грн, а відповідачка (позичальник) зобов`язувалась повернути вказану грошову суму в повному розмірі та у строк до 01 серпня 2013 року. Свої зобов`язання по даному договору вона, як позикодавець виконала повністю та передала позичальнику грошову суму в розмірі 96000,00 грн, але відповідачка не виконала взяте на себе договірне зобов`язання належним чином та не повернула її грошову суму, взяту у позику та у строк визначений договором позики. Також, вважає, що оскільки відповідачка зі своєї вини не виконала умови договору позики належним чином та не повернула грошові кошти у строк визначений договірним зобов`язанням, вона як позикодавець має право вимагати, а відповідачка як позичальник зобов`язана сплатити: неповернуті грошові кошти за договором позики, індекс споживчих цін в Україні (інфляцію) за весь час прострочення виконання договору позики, проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ за весь час прострочення виконання договору позики, три проценти річних за весь час прострочення виконання договору позики. Відповідачка правом подати відзив на позов не скористалася. 26.10.2020 до початку розгляду справи по суті позивачкою подано клопотання про розподіл судових витрат. У зв`язку з тим, що нею понесено суттєві документально підтверджені судові витрати, зокрема витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2178,00 грн та витрати, пов`язані з наданням їй професійної правничої допомоги адвокатом у розмірі 10000,00 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, звертається до суду із даним клопотанням про розподіл судових витрат. Позивачка у судовому засіданні подане клопотання про розподіл судових витрат та позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Пояснила, що в 2012 році познайомилась в Таращі через знайому на ім`я [PERSON] з відповідачкою, яка здалася порядною людиною. Відповідачка розповідала про фінансові проблеми, попрохала кошти в борг на невеликий термін. Відповідачка мала господарство та хату в с. Синиця, надавала землю в оренду. Вона надала відповідачці 96 тисяч гривень 20.12.2012. Відповідачка в свої руки взяла кошти, власноруч написала розписку, але не повернула кошти. Кошти були купюрами по 100, 200, 500 гривень. Представник позивачки - адвокат Якименко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що позивачка познайомилась з відповідачкою, яка була медичною сестрою, та допомагала загальній знайомій [PERSON] . Вони зустрілись, стали спілкуватися. Відповідачка почала жалітися, що дочка її сестри захворіла, треба гроші на лікування. Крім того, родичі хочуть відібрати спадщину, та в неї ще були борги. Відповідачка прохала гроші в борг до 01.08.2013 96 тисяч гривень. Обіцяла повернути кошти з орендної плати за паї, крім того, з виручених коштів від продажу свиней. Позивачка погодилась в кінці грудня 2012 року дати в борг 96 тисяч гривень. Відповідачка власноруч написала боргову розписку, оригінал якої знаходиться в справі. Однак, на даний час відповідачка жодних коштів не повернула. Відповідачка у судовому засіданні пояснила В 2012 році вона звернулась до адвоката [PERSON] для переоформлення спадщини - будинку матері в селі в Богуславському районі. Жінка цього адвоката є донькою позивачки. Позивачку вона не знає. Ніякою загальної знайомої [PERSON] у них нема. Вона брала кредити, щоб оплатити працю адвоката. Сплатила адвокату близько 180 тисяч гривень. Повністю розрахувалась з адвокатом в присутності санітарки Саражинської. В грудні 2012 року в борг у позивачки не брала коштів, розписку не писала. В судовому засіданні на неодноразові роз`яснення права заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, категорично відмовилась від заявлення такого клопотання. Суд, заслухавши у судовому засіданні вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини справи, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні у справі письмові докази, вважає, за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 грудня 2012 року відповідачка отримала від позивачки грошові кошти в розмірі 96000,00 грн, яку зобов`язалася повернути до 01 серпня 2013 року, про що склала розписку. Дана розписка в оригіналі надана позивачкою на підтвердження грошового зобов`язання відповідачки і розміру такого зобов`язання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджуєне будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц . Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 20 грудня 2012 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний договір позики недійсним не визнавався, та доказів його фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та його не оскаржено в судовому порядку. Вказана позика за договором залишається неповернутою, хоча строк її повернення настав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний договір, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст.204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачкою були отримані вказані грошові кошти за договором позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки заборгованості за вказаним договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена за даним договором, та доказів її повернення до суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачкою належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 96000, грн є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок викладений також і в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі № 760/3880/17. Оскільки відповідачкою не було виконано грошове зобов`язання по виплаті суми боргу позивачці, то в силу положень ст. 625 ЦК України остання має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат. З матеріалів позову вбачається, що позивачка просить стягнути індекс інфляції за період з 01.08.2013 по 01.07.2016 в розмірі 67104,00 грн та 3% річних за період з 01.08.2013 по 01.07.2016 в розмірі 8400,00 грн. Індекси інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується в офіційних періодичних видання, в тому числі газеті «Урядовий кур`єр», тобто середній рівень інфляції, є загальновідомою інформацією, тому, відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки трьох процентів річних та індексу інфляції підлягають задоволенню. При цьому, суд бере до уваги розрахунок наданий позивачкою, відповідно до якого втрати від інфляції за період з серпня 2013 року по червень 2016 року складають 67104,00 грн, грошова сума по відшкодуванню трьох процентів річних за період з 01 серпня 2013 року по 01 липня 2016 року включно складає 8400,00 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, суд виходить з наступного. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа № 464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Оскільки позивачка просить стягнути з відповідачки проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 серпня 2013 року по 24 червня 2016 року включно, тобто поза межами періоду дії договору позики, в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При подачі позову до суду позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 2178,02 грн. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, що в процентному співвідношенні становить 78,74%, а тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 1714,97 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. 26.10.2020 до початку розгляду справи по суті, надійшло клопотання позивачки про розподіл судових витрат. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачкою подано: договір про надання правничої допомоги від 06 липня 2016 року, укладеного між позивачкою [PERSON] та адвокатом Якименком О.В. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору Клієнт в порядку та на умовах, визначених цим договором доручає (уповноважує), а Адвокат - Якименко О.В. бере на себе зобов`язання надавати Клієнту професійну правничу допомогу (юридичні послуги) в обсязі та на умовах, визначених цим договором у цивільній справі за позовом позивачки - [PERSON] до відповідачки - [PERSON] про стягнення неповернутих за договором позики грошових коштів, відсотків та індексу споживчих цін в Україні (інфляції); акт приймання-передачі виконаних робіт від 26.10.2020 (наданих юридичних послуг професійної правничої допомоги) відповідно до договору про надання правничої допомоги від 06 липня 2016 року; розрахунок від 26.10.2020 витрат на професійну правничу допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги від 06 липня 2016 року; копію квитанції № 44/225/20 від 26.10.2020 про оплату гонорару за надання правничої допомоги адвокатом у справі за № 379/738/16-ц у розмірі 10000,00 грн. Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, а тому вимоги щодо відшкодування витрат за надання юридичної допомоги в розмірі з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягають до задоволення. Як зазначив Верховний Суд постанові № 753/15683/15 від 26 вересня 2018 року розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, наявні в матеріалах справи договір про юридичні послуги, меморіальний ордер, опис наданих послуг та додаткових витрат і акт приймання виконаної роботи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Суд, вважає, що додані до клопотання на підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу, є належними доказами, і приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 7874,00 грн. Крім того, ухвалою суду від 05 серпня 2016 року задоволено повністю заяву позивачки про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) а саме: житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , а тому продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. В силу ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. А тому, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 05 серпня 2016 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial