Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами ухвалити судове рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити цей строк, визнати 3/5 частини квартири [ADDRESS] об»єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею - позивачкою - право власності на 1/2 частину від 3\\5 частин квартири [ADDRESS]. Також позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 3654 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав і просив суд застосувати строки позовної давності до вимог [PERSON] Суд вислухав сторони, вивчив надані до справи документи і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.12.1990 року по 24.01.2008 р. Від шлюбу сторони мають двох дорослих дітей. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 20 листопада 1997 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належала на праві власності квартира [ADDRESS]. 18 серпня 2004 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар 3\\5 частин квартири [ADDRESS], яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 50,9 кв.м., загальною площею - 80, 4 кв.м. Власниками 2\\5 частин квартири залишились діти сторін по справі - [PERSON] і [PERSON] 24 січня 2008 року рішенням Київського райсуду м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У квітні 2014 року позивачка, її мати [PERSON] та брат [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 3\\5 частин квартири [ADDRESS], посилаючись на наступне: відповідач приховував оригінали розписок про отримання ними грошових коштів у розмірі 40000 дол. за продану квартиру і вони не мали згоди звернутись до суду раніше. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, позивачам поновлено строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про визнання договору дарування удаваним правочином; визнано договір дарування 3\\5 частин квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 18.04.2004 року удаваним правочином, який приховував договір купівлі-продажу. Позивачка стверджує, що 3\\5 частини квартири [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу в період зареєстрованого шлюбу за спільні грошові кошти подружжя для потреб сім»ї щоб проживати в окремій квартирі, тому це майно є спільним і відповідно до положень ст.ст.60,69,70 СК України вона - [PERSON]- має право на 1\\2 частину спільного майна. Оскільки відповідач не визнає за нею право власності на 1\\2 частину спільного подружнього майна [PERSON] звернулась до суду з цим позовом і вимагає визнати за нею право власності на 3\\10 частини квартири [ADDRESS]. На підтвердження позовних вимог [PERSON] посилалася на такі докази: копію договору дарування №5-2287 від 18 серпня 2004 р., витяг про реєстрацію права власності №4680930 від 08.09.2004 р., рішення Київського райсуду від 14 вересня 2009 р., рішення Київського райсуду м. Одеси від 22 вересня 2014 року, рішення Київського райсуду м. Одеси від 24 січня 2008 року про розірвання шлюбу між сторонами, свідоцтво про право власності на житло від 20 листопада 1997 року №103398, реєс.№4-12387, витяг про реєстрацію права власності від 29.05.2008 року №19008168, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, медичні документи щодо стану здоров»я позивачки, довідку з місця проживання і реєстрації. Відповідач [PERSON], не визнаючи позов, надав такі пояснення: фактично сім»я між ним та позивачкою розпалась у 2001 році, з цього часу вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства. Після припинення шлюбних відносин та неможливістю сумісного проживання, за обоюдною домовленістю між ними [PERSON] купив 3/5 частини квартири [ADDRESS] у позивачки, її матері [PERSON] та її брата [PERSON], але сплатив їм вартість усієї квартири у розмірі 40000 дол. США, що підтверджується відповідними розписками. [PERSON] вважає, що 3/5 частини спірної квартири не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Відповідач також вважає, що [PERSON] пропустила строк звернення до суд з цим позовом і просив застосувати строки позовної давності до вимог позивачки. При вищевикладених обставинах суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з таких підстав: Ст.60 СК України і ч.3 ст.368 ЦК України передбачають «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу)». Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї. Суд встановив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі [PERSON] за договором купівлі-продажу у 2004 році набув у власність 3\\5 частини квартири [ADDRESS]. Цей договір відповідач уклав в інтересах сім»ї. Про що свідчить і належність на праві власності 2\\5 частин цієї квартири дітям [PERSON]. Суд не отримав безпечеречних письмових доказів, що на придбання 3\\5 частин квартири [PERSON] витратив особисті, а не спільні грошові кошти. Відповідно до положень ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладання між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. У даному випадку [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1\\5 частину квартири. [PERSON] отримані від продажу своєї частини квартири грошові кошти витратила не в інтересах своєї сім»ї, що позивачка визнала в судовому засіданні. З огляду на викладене, розподілу між сторонами підлягають 2\\5 частини квартири, які є спільним майном подружжя. Право на поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст.69 СК України. Ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд встановив, що між сторонами відсутній шлюбний договір, відсутня і домовленість щодо визначення розміру їхніх часток у спільному майні, тому суд визнає за позивачкою право власності на 2\\10 частини квартири. Щодо вимог [PERSON] про поновлення строку для звернення до суду з позовом про розподіл спільного майна. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.09.2014 року вирішено спір між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] з другої про визнання договору дарування 3\\5 частин квартири [ADDRESS] удаваним та визнання цього договору - договором купівлі-продажу (справа за №520\\4516\\14-ц). При вирішенні спору суд поновив [PERSON], [PERSON] і [PERSON] строк звернення до суду з вищезазначеними вимогами. Право [PERSON] на звернення до суду з вимогами про розподіл спільного майна подружжя виникло після набрання законної сили рішення суду по справі за № 520\\4516\\14-ц, тому вимоги позивачки в цій частині є безпідставними. Ухвалюючи дане рішення суд також приймає до уваги наступне: після розірвання шлюбу у жовтні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] і Нікітюків про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] договором купівлі-продажу, визнання за ним права власності на зазначену квартиру. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 14 вересня 2009 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: визнано договір дарування від 18.08.2004 року недійсним, як удавана угода; визнано, що 18 серпня 2004 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу; визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], за [PERSON] і [PERSON] визнано право власності на 1\\2 частину зазначеної квартири у рівних частках.

Outcome: partial