Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право спільної сумісної власності на приміщення горища будинку [ADDRESS], визнати за нею право на користування вказаним горищем, визнати недійсними з моменту вчинення правочини відповідача, вчинені ним з метою набуття прав та обов»язків що до вказаного горища, визнати відсутність у відповідача права виконання підготовчих та будівельних робіт по реконструкції з розширенням за рахунок горища квартири [NUMBER] по [ADDRESS], зобов»язати відповідача утриматись від будь-яких дій, спрямованих на реконструкцію квартири [NUMBER] по [ADDRESS] з розширенням за рахунок горища. В обґрунтування позову покликається на те, що є власником квартири [NUMBER] по [ADDRESS], а відтак, горище вказаного будинку належить їй спільно із іншими власниками квартир, на праві спільної сумісної власності. Проте, відповідач, придбавши квартиру [NUMBER] у вказаному будинку, заповнив та подав декларацію про початок виконання будівельних робіт по реконструкції з розширенням за рахунок горища належної йому квартири. Вказані дії вчинені ним без її на те згоди, як співвласника горища, що суперечить вимогам законодавства. Однак, незважаючи на відсутність згоди співвласників горища така декларація була зареєстрована, що дає право відповідачу на виконання будівельних робіт. Проте, виконання ним вказаної реконструкції приведе до позбавлення позивачки можливості користуватись горищем, а також пошкодження її квартири, порушення монолітності залізобетонного перекриття між поверхами будинку, ослаблення несучих конструкцій будинку, що може спричинити руйнування будинку. Вважає, що подавши зазначену декларацію відповідач вчинив правочин, спрямований на розпорядження горищем, який не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки вчинений відповідачем без згоди всіх співвласників горища, відтак, без необхідного обсягу дієздатності на його вчинення. Крім того, поданням такої декларації відповідач не визнає її право власності на вказане горище та право на користування ним. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить суд позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач з 2012р. не є власником квартири [NUMBER] по [ADDRESS], оскільки відчужив її, жодних будівельних дій по її реконструкції з розширенням за рахунок горища він не вчиняв. Відповідно не порушив та не оспорює право позивачки на користування вказаним горищем. Вимогу про визнання правочинів вчинених відповідачем щодо спірної квартири вважає такою, що не грунтується на вимогах закону, оскільки у випадку її задоволення це стосуватиметься і договору про відчуження відповідачем квартири. Оскільки відповідач на даний час немає жодного відношення до квартири [NUMBER] по [ADDRESS] вважає безпідставною і інші вимоги, що стосуються зобов»язання його утриматись від реконструкції вказаної квартири. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с.16). Відповідач [PERSON] з 14.05.2009р був власником квартири [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с.17-18). Як вбачається із інформаційної довідки від 02.06.2014р. реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції вказана квартира відчужена ним на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2011р. [PERSON], право власності якого на вказану квартиру зареєстровано 29.12.2012р. Останній в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2013р. відчужив дану квартиру [PERSON], яка на даний час є її власником (а.с.115-117). Як встановлено судом, відповідач 30.01.2011р. заповнив та подав декларацію про початок виконання будівельних робіт по реконструкції з розширенням за рахунок горища квартири [NUMBER] по [ADDRESS], яка 25.12.2012р. зареєстрована Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області за № ЛВ 08212012220 (а.с.98-100). Згода позивачки на таку реконструкцію відповідачу не надавалась. Відповідно до ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Аналогічне положення містить і ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно офіційного тлумачення зазначеної норми, яке дано рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2004 від 02.03.2004р. допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Враховуючи те, що позивачка є власником квартири [NUMBER] по [ADDRESS] в силу зазначених положень вона беззаперечно є співвласником нежитлових приміщень загального користування, у тому числі горища будинку [ADDRESS] і її згода на розширення квартири [NUMBER] за рахунок площі горища є обов»язковою, як і згода інших власників квартир у вказаному будинку. З огляду на зазначене положення суд вважає, що вимоги позивачки про визнання за нею права спільної власності та права користування (що є складовою права власності) зазначеним горищем не підлягають до задоволення, оскільки її право спільної власності на горище визначено нормами Закону та підтвердження такого права не потребує здійснення додаткових дій, оскільки набуття такого безпосередньо пов»язане із набуттям права власності на квартиру у будинку. Крім того, як визнано в судовому засіданні представниками сторін жодних підготовчих та будівельних робіт по реконструкції з розширенням за рахунок горища квартири [NUMBER] по [ADDRESS] вчинено не було, повідомлення про початок будівельних робіт відповідачем не подавалось. Відтак, право позивачки на приміщення спільного користування не порушено, оскільки сама лише реєстрація декларації про початок будівельних робіт, за відсутності відповідного дозволу, не є підставою початку таких робіт у відповідності до п.30 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 466 Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи із вищезазначеного положення правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочинам, на відміну від інших юридичних фактів, притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб»єкта цивільного права, юридичних дій спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Тобто, воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатись як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов»язків. Відтак, реєстрація декларації на виконання відповідачем будівельних робіт по реконструкції квартири з розширенням за рахунок горища безпосередньо не призводить до виникнення у відповідача цивільних прав чи обов»язків щодо нерухомого майна та не створює жодних юридичних наслідків для позивачки, а тому положення глави 16 Цивільного кодексу України не поширюються на дані правовідносини. Крім того, право особи на судовий захист передбачено ст.16 Цивільного кодексу України, частиною 2 цієї ж норми визначені способи захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи. Вказаний перелік способів є не вичерпним, однак, інший спосіб, що може бути застосований, має бути встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України). Правила проведення будівельних робіт регламентовано Порядком виконання будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 466. Пунктом 14 зазначеного порядку визначено, що у разі виявлення недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією. Інспекція також скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. З огляду на наведені обставини, суд вважає, що вищезазначеними нормами законодавства визначений спосіб судового захисту шляхом подання позову про скасування реєстрації декларації, у разі порушення, невизнання чи оспорення такою реєстрацією прав та інтересів особи. Відтак, заявивши вимоги про визнання відсутності у відповідача права на проведення реконструкції квартири та зобов»язання його утриматись від будь-яких дій спрямованих на таку реконструкцію, позивачкою невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки заявлені нею способи не передбачені ні ст.16 Цивілнього кодексу України, ні іншими нормами законодавства. Зважаючи на принцип дизпозитивності судочинства, визначений ст.11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і на підставі поданих ними доказів, а також на те, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, заявляючи вимоги, суд приходить до висновку, що у його задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.16, 202, 382, 383 Цивільного кодексу України, ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та

Outcome: dismissed