Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, яким просить визнати легковий автомобіль Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами [NUMBER] ) об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати рівними частки [PERSON] , та [PERSON] в праві власності на вищевказаний легковий автомобіль; поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобіля Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , в сумі 54\~640 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що 26.06.1993 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від подружнього життя народилися двоє дітей. Проте, з грудня 2019 року, як зазначає позивачка, подружжя припинило шлюбні відносини. 04.03.2020 року шлюб було розірвано відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова. За час спільного життя, а саме 06.07.2019 року вони набули автомобіль Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який знаходився у відповідача, та був відчужений без згоди позивача 18.02.2020 року [PERSON] , який є братом відповідача. Позивачка зазначала, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, проте в добровільному порядку відповідач не бажає компенсувати вартість Ѕ частини автомобіля, у зв`язку з чим вона звернулася до суду. Відповідно до наданої до суду оцінки вартості майна, ринкова вартість спірного автомобіля складає 109\~280грн., вказана сума підтверджується консультаційним повідомленням № 56/2020 від 17.02.2020 року суб`єкту оціночної діяльності ФОП [PERSON] . На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горпинич О.В. Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 28.02.2020 року підтверджено зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою судді від 02.03.2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 10.04.2020 року задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів та витребувано у Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області відомості про право власності на автомобіль Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . У судовому засіданні позичка повністю підтримала позовні вимоги, просивши про їх задоволення. Відповідач у судовому засіданні не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, про свідчить повідомлення про врученню поштового відправлення, згідно якого відповідач особисто, 17.02.2021 року, його отримав. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно дост.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом розглядом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.06.1993 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 року шлюб було розірвано. Як свідчать матеріали справи 06.07.2019 року [PERSON] придбав автомобіль Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами [NUMBER] ). Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 22.04.2020 року № 31/20-1292 від 27.04.2020 року, встановлено, що автомобіль Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , сірого кольору, 18.02.2020 року перереєстрований на ім`я [PERSON] . У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 63 СК України\~визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої\~статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1\~статті 70 СК України\~передбачено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. \~Статтею 71 цього Кодексу\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року № 725/1776/18. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що домовленості між сторонами, або шлюбним контрактом (якого не має) щодо вказаного автомобіля не визначено. Необхідно зазначити, як стверджує сама [PERSON] що вона дізналась про відчуження спірного автомобіля після витребування судом з Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області, вже після продажу даного автомобілю. Згідно консультативного\~повідомлення №\~56/2020\~від 17.02.2020\~року \~ринкова вартість\~автомобілю Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 1390 см.куб., без корегування по пробігу та технічному стану на час дослідження 17.02.2020 року може складати 109 280 грн. За клопотанням відповідача [PERSON] по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу для визначення дійсної вартості вищевказаного автомобілю, з урахуванням експлуатаційного зносу. 24.11.2020 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення експертизи № 17675, копія даного клопотання експерта направлена відповідачу. 29.12.2020 року до суду надійшло клопотання відповідача, яким він просив поновити провадження по справі, в якому зазначалося, що на даний момент не можливо надати експерту автомобіль для проведення технічного огляду. За клопотання відповідача поновлено провадження у справі. Частина 4\~статті 65 СК України\~передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідач за первісним позовом не заперечує того факту, що придбав спірний автомобіль, та згодом здійснив відчуження, про що безпосередньо вказує в своїй апеляційній скарзі. Відповідно до пункту 23\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3\~статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі,\~\~а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Згідно\~консультативного повідомлення\~№ 56/2020\~від 17.02.2020\~року \~ринкова вартість\~автомобілю Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , може складати 109 280 грн. Інших доказів вартості вищевказаного автомобілю, суду не надано. Автомобіль марки Renault Megane, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача, та цей факт не спростовується матеріалами справи. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача половину вартості автомобілю підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання автомобілю об`єктом спільною сумісною власність та визнати рівними частки сторін в праві власності на автомобіль, то вони задоволенню не підлягають, оскільки норми Сімейного Кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Крім того, Сімейним Кодексом України передбачено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За змістом ч.1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача по справі.

Outcome: partial