Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON] районної адміністрації Маріупольської міської ради, третя особа [PERSON], про управління майном малолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що з 29 квітня 2004 року позивачка з [PERSON] знаходилась у шлюбі. 11.01.2010 року шлюб було розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.04.2006 р. [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS]. Оскільки питання стосується управління майном малолітньої [PERSON] шляхом обміну часток в нерухомому майні, виникла потреба в одержанні дозволу у батька дитини на здійснення правочину у нотаріальній конторі та отримання згоди [PERSON] районної адміністрації Маріупольської міської ради, просить суд надати дозвіл на укладання нотаріальної угоди щодо обміну 1/5 частини квартири [ADDRESS], яка нежить на праві приватної власності [PERSON], на ? частину квартири [ADDRESS] (Леніна) в м.Маріуполі, яка належить [PERSON] Представник позивачки надала заяву, у якій позов підтримала, просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. За таких обставин, з урахуванням думки позивачки, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе заочно розглянути справу у відсутності відповідача. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Маріупольської міської ради не зявився по невідомій суду причині, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Третя особа [PERSON] надала заяву, у якій позов підтримала, просила суд розглянути справу у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 19.04.2006р. № 34820/н квартира [ADDRESS] на праві сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9). Згідно з договором купівлі-продажу від 30.12.2011р., зареєстрованого у реєстрі за №1723 [PERSON], [PERSON] придбали у [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.18-19). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №32796472 від 06.01.2012р. власниками квартири [ADDRESS] (Леніна) в м.Маріуполі на праві приватної власності є [PERSON], [PERSON], частка кожної складає ? на підставі договору купівлі-продажу №1723 від 30.12.2011р. (а.с.21). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (Леніна) у м.Маріуполі від 22.12.2011 року, власниками квартири є: [PERSON], [PERSON], житлова площа складає 31,9 кв.м., загальна площа 55,5 кв.м. (а.с.22-23). Згідно зі свідоцтвом про народження від 13.01.2006р. серії І-НО № 056485 батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 11.01.2010р. серії І-НО № 171832 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 11.01.2010р., актовий запис №07 (а.с.7). Згідно з довідкою про склад сімї, наданої ЖБК «Жилкомплекс», виданої [PERSON], до складу сімї, які зареєстровані у [INFO] (Леніна) входять: [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 15.09.2015р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа: [PERSON] районна адміністрація Маріупольської міської ради, про визнання частки у спільній сумісній власності позов задоволений у повному обсязі, відповідно до якого визнано за [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS], житловою площею 24,24кв.м, загальною площею 40,54 кв.м та [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS], житловою площею 24,24 кв.м, загальною площею 40,54 кв.м(а.с.10). Відповідно до ст.177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Згідно з рішенням [PERSON] районної адміністрації Маріупольської міської ради від 24.06.2015р. за №82 [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], було відмовлено в наданні згоди на здійснення правочину, щодо обміну 1/5 частини квартири [ADDRESS], яка на праві приватної власності належить малолітній [PERSON], у звязку з тим, що батько дитини [PERSON] не надав згоду на здійснення цього правочину (а.с.24). При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про права власності № 12809992 від 23.12.2015р., [PERSON] на праві приватної власності належить 1/5 частина квартири [ADDRESS] (а.с.11). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про права власності № 12809718 від 23.12.2015р., [PERSON] на праві приватної власності належить 1/5 частина квартири [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 06.06.2012 року, власниками квартири є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], житловою площею 24,24кв.м., загальною площею 40,54кв.м. (а.с.14-15). Таким чином, на 1/5 частину квартири, на яку має право малолітня дочка позивачки, приходиться 40,54:5=8,108 кв.м загальної площі, та 24,24:5=4,848 кв.м жилої площі. Відповідно до домової книги, [PERSON], [PERSON] зняті з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] з 17.01.2012 р., та з 24.01.2012 р. зареєстровані у [INFO] (Леніна) у м.Маріуполі. На ? частини квартири [ADDRESS] (Леніна) у м.Маріуполі приходиться 55,5:4=13,875 кв.м загальної площі, та 31,9:4=7,975 кв.м житлової площі. Разом із тим, за змістом ч. 7 ст. 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зіст.17 цього Закону, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 р. затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини ( надалі Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Відповідно до п. 67 Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло і оформлюється рішенням районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної в місті ради, витяг з якого заявникам видає служба у справах дітей. У разі виїзду сім'ї, в якій виховується дитина, за межі населеного пункту, у рішенні зазначається строк та умови придбання житла з урахуванням інтересів дитини. Крім того, Типовим положенням про комісію з питань захисту прав дитини не передбачено право Комісії на перегляд раніше прийнятих нею рішень. Перевіряючи чи є відмова відповідача в наданні згоди заявникам на відчуження майна дитини обґрунтованою, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); прийнятою неупереджено, добросовісно, розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), слід звернути увагу суду, що при розгляді заяви позивачки, відповідачем в особі [PERSON] райдержадміністрації зазначені принципи не дотримано. Так, згідно з п. 1 ст. З Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 p., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» надає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved