Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просила суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 5422 від 02.11.1994 р., а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 32,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що укладений та зареєстрований на Одеській товарній біржі та в Одеському міському бюро технічної інвентаризації 04 листопада 1994 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 02 листопада 1994 р. між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 5422, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 32,2 кв.м. житловою площею 17,2 кв.м. 02 листопада 1994 р. зазначений договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в Одеській товарній біржі, про що зазначається у п. 12 договору. 04 листопада 1994 р. договір зареєстровано Одеським МБТІ, про що зроблено запис на тільній стороні договору. Під час укладання договору купівлі-продажу від 02.11.1994 р. на Одеській товарній біржі, [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] виконали угоду купівлі-продажу у повному обсязі, а саме [PERSON] були передані грошові кошти в розмірі 30 000 000 (тридцять мільйонів) карбованців до підписання вказаного договору (п. 6). 08.02.1995 р. позивачка зареєструвала місце проживання у придбаній квартирі, та проживала там більше двадцяти років. 27 травня 2020 р. вирішила відчужити належну їй квартиру та звернулася з цією метою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Токарської Т.В. На даний час нотаріуси відмовляють позивачці у вчиненні нотаріальних дій відносно вказаного вище нерухомого майна, не надаючи письмової відмови у вчиненні нотаріальних дій. Мотивують це тим, що договір № 5422 купівлі-продажу нерухомого майна від 02.11.1994 року за формою не відповідає вимогам, що встановлені діючим Цивільним кодексом України. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій вона просила суд розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надавала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Частиною 4 Прикінцевих положень діючого ЦК України встановлено, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Договір № 5422 купівлі-продажу нерухомого майна був укладений 02.11.1994 року. На цю дату був чинний Цивільний кодекс УРСР від 18 липня 1963 року. Таким чином доходимо висновку, що розгляд даної справи підлягає здійсненню за правилами ЦК УРСР 1963 р., у редакції яка діяла на момент укладання договору. Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 р., угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Стаття 42 ЦК УРСР 1963 р., угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Стаття 224 ЦК УРСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 1 договору № 5422 купівлі продажу нерухомого майна від 02.11.1994 р. вбачається, що [PERSON] - член Одеської товарної біржі за статусом «Н», яка діяла від імені [PERSON] , продала [PERSON] - члену Одеської товарної біржі за статусом «Н», квартиру [ADDRESS] . Абзацом 1 ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», який діяв на момент укладання договору визначено, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Беручи до уваги дві вищезазначені норми, які діяли у 1998 р., вбачається, що станом на час укладання договору купівлі - продажу, передбачалась можливість укладання договорів у двох формах: простій письмовій - на товарній біржі без подальшого нотаріального посвідчення (ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі») та письмовій нотаріальній формі (ст. 227 ЦК УРСР). Також, треба зазначити, що в тексті самого договору зазначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості стало обов`язковим починаючи з 1 січня 2004 року у зв`язку із вступом в силу нового Цивільного Кодексу України, на підставі якого видано Інструкцію «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затверджену Наказом Мінюсту України № 20/5 від 03.03.2004 р., яка використовується нотаріусами при вчинені дій з посвідчення відповідного правочину. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Оскільки, нормами законодавства України, що діяли на момент укладення договору, був передбачений порядок укладення договорів купівлі-продажу на товарних біржах без нотаріального посвідчення, тому, з огляду на ст. 47 ЦК УРСР, в даному випадку нотаріальне посвідчення угоди не потребувалось. Тобто, на час ухвалення договору, а саме 02.11.1994 р., вимоги щодо належного оформлення договору були дотримані. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору купівлі-продажу є - предмет та ціна. Предметом договору є товар - це квартира [ADDRESS] . Згідно зі ст. 228 ЦК УРСР 1963 р., продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Пунктом 6 Договору визначено, що квартира продана за 30 000 000.00 карб., які отримані продавцем до підписання даного договору, і належить новому власнику: [PERSON] . Отже, суд прийшов до висновку, що на момент підписання договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, що підтверджується відповідними підписами сторін договору. Таким чином, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР спірний договір є укладеним. Згідно з ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, виходячи з того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується підписами сторін в договорі, встановлені у договорі умови виконані, що підтверджується також самим договором, та враховуючи те, що позивачка з 02.11.1994 року по теперішній час фактично розпоряджається та користується квартирою, можна прийти до висновку, що договір № 5422 від 02.11.1994 р. купівлі-продажу нерухомого майна є дійсним. Стаття 86 ЦК УРСР 1963 р., право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Стаття 128 ЦК УРСР 1963 р., право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Право власності на квартиру [ADDRESS] , виникло у позивачки від 02.11.1994 р., з моменту укладення договору, про що сторонами були поставлені підписи, та договір завірений директором Одеської товарної біржі Н.А. Николаішиним та експертом Одеської товарної біржі [PERSON] . Частиною 2 ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до п. 9 договору, для виконання ст. 227 ЦК, України [PERSON] зобов`язана зареєструвати даний договір в БТІ і РОН м. Одеси. На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. та п. 9 договору, 04.11.1994 року договір купівлі-продажу № 5422 від 02.11.1994 р., зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та відповідні відомості про нового власника квартири - [PERSON] , були внесені в реєстраційну книгу, реєстровий № 253. Суд акцентує увагу на те, що ані позивачка ані відповідач не знали і не могли знати про необхідність нотаріального посвідчення укладеного ними біржового договору. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Біржова угода купівлі - продажу нерухомості являлася одним із видів правочинів відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення угоди. Частина 2 ст. 47 ЦК Української PCP передбачає, що суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, виходячи з того, що позивачами та відповідачами було повністю виконано умови біржового договору, покупцем сплачено вартість придбаного майна та це майно передано продавцями у власність покупця, а відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української PCP договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, та враховуючи наявність вищезазначеного протиріччя правових норм, - правовий зміст ст. 47 ЦК Української PCP надає суду можливість визнати дійсним договір, який не посвідчений нотаріально за обов`язкової умови наявності домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору та повного чи часткового виконання договору. Виходячи з цієї норми, суд вважає, можливим визнати дійсним договір № 2254 купівлі-продажу житлового приміщення від 02.11.1994 року. Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ст.ст. 5, 15, 16, ЦК України від 16.01.2003 року, ст.ст. 41, 42, 47, 86, 128, 153, 220, 224, ЦК УРСР від , ст. 41 Конституції України, ст. 15 Закону України «Товарну біржу»,

Outcome: approved