Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом і просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що вона зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві особистої приватної власності разом із малолітнім сином - [PERSON] [INFO] . Також у зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача - [PERSON] . Вказана квартира належить позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.03.1993 року, Договору дарування частки квартири від 21.04.2018 року, посвідченого державним нотаріусом сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1-703 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.05.2018 року державним нотаріусом Сьомої Київської держаної нотаріальної контори Гасс В.Ю. в межах спадкової справи № 563/2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1-741. Вказує, що відповідач, перебуваючи у дружніх відносинах із позивачкою, звернувся із проханням допомогти йому вирішити питання із реєстрацією його місця проживання на певний період часу в обмін на часткову оплату комунальних послуг, на що позивачка погодилася та 23.11.2018 року зареєструвала місце проживання відповідача в належній їй квартирі. Позивачка також зазначає, що відповідач не являється членом її сім`ї, не являється батьком її дитини, не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі немає і квартирою відповідач не користується. Зазначає, що факт реєстрації відповідача у квартирі порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, позбавляє можливості здійснити відчуження належної їй квартири, немає можливості оформити субсидію. Де саме на сьогоднішній день проживає відповідач їй невідомо. Просить врахувати, що відповідач має власне житло, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з наведеним вище, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Ухвалою судді від 15 липня 2020 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. 01.12.2021 представник позивачки - адвокат Солошенко С.В. до суду надав заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивачки в особі її представника, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З наявних в матеріалах справи копій Свідоцтва про право власності на житло від 24.03.1993 року, Договору дарування частки квартири від 21.04.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1-703 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.05.2018 року державним нотаріусом Сьомої Київської держаної нотаріальної контори Гасс В.Ю. в межах спадкової справи № 563/2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1-741, вбачається, що [PERSON] набула у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно наявних в матеріалах справи копій витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 121489395 від 21.04.2018 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122917776 від 05.05.2018 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 215125740 від 06.07.2020 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що зареєстроване місце проживання [PERSON] не відповідає фактичному місцю проживання та порушує права позивачки, на що суд зазначає наступне. Згідно витягу № 12402497 з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 02.06.2020 є зареєстрованими три особи [INFO] , [INFO] , [INFO] . Також судом встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] [INFO] з 23.11.2018 є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . З листа Житлово-експлуатаційної дільниці № 904 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва» від 14.07.2020 року № 904-328 вбачається, що в період з 01.07.2019 року по 14.07.2020 року [PERSON] з будь-якими письмовими заявами, скаргами, зверненнями до ЖЕД № 904 не звертався, роботи та послуги за зверненням [PERSON] не проводилися і не надавалися. З листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 14.07.2020 року № 38-2447/03 вбачається, що в період з 01.07.2019 року-10.07.2020 року відповідач з будь-якими письмовими заявами, скаргами, зверненнями не звертався, не проводилися роботи та не надавалися послуги за його зверненнями. В матеріалах справи містяться копії дублікатів квитанцій, якими підтверджується здійснення оплати комунальних послуг в період з 19.04.2019 року по 20.05.2020 року позивачкою. Відповідно до наявною у матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 215135296 від 06.07.2020 року відповідачу на підставі договору дарування від 26.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за № 839, належить на праві власності квартира, розташована в [ADDRESS] , що засвідчує наявність у відповідача власного житла. На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою також до матеріалів справи долучено надані на запит адвоката Солошенка С.В. письмові пояснення сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомляють, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання та не бачили його з 2012 року. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачкою набуто правомірно, її право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, ніким не оспорене. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №523/12186/13-ц, від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц, від 15 травня 2017 року по справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року по справі № 6-13113цс16. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, не веде нарівні з позивачем як власником будинку спільне господарство, будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачена нею сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved