Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №001743 від 29 грудня 2014 року, укладений між нею та відповідачем, стягнути з товариства на її користь суму комісії за організацію договору в розмірі 36 000, 00 грн., а також суму судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 29 грудня 2014 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 001743 з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль Nissan Qashqai (2.0 MT SET) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачці на строк та на умовах передбачених договором, а позивачка зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Також зазначає, що згідно умов договору вона оплатила на рахунок відповідача передплату за автомобіль в сумі 36 000, 00 грн. Проте, після здійснення вказаного платежу, у передачі предмету лізингу їй було відмовлено, з посиланням на те, що необхідно сплатити 50% від вартості предмета лізингу, а сплачена нею сума є комісією за організаційні заходи з оформлення договору. Враховуючи те, що під час укладення договору позивачці не було надано достовірної інформації про всі істотні умови договору, вказаний договір містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та зважаючи на те, що договір був укладений в порушення вимог чинного законодавства, а саме: відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та суперечать вимогам п. п. 1, 3-6, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; договір був укладений відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 91 ЦК України, п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п. 4 ч. 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тобто без отримання ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу; договір, в порушення вимог ч. 1 ст. 209, ч. 2 ст. 799, ч. 2 ст. 806 ЦК України, не був нотаріально посвідчений, позивачка звернулась до суду з дійсним позовом. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та подала заяву про розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення судової повітки представнику товариства. До суду надійшли заперечення представника відповідача на позовну заяву [PERSON], в яких зазначає, що позивачкою не доведено, що умови договору завдають їй шкоди, як споживачеві і, що визнання несправедливими окремих положень договору зумовлює зміну інших положень договору і тягне за собою недійсність договору в цілому. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто, враховуючи неявку представника відповідача за даною цивільною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивачки про винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку представника позивачки, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів В дійсних спірних правовідносинах положення Закону України «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. Ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 29 грудня 2014 року [PERSON] (лізингоодержувач) уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) договір фінансового лізингу № 001743, відповідно до якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу майно, а саме автомобіль Nissan Qashqai (2.0 MT SET), а лізингоодержувач зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (п. 1.1). В заяві позивачки від 29 грудня 2014 року, наданої представником відповідача до суду, зазначено, що вона уважно прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізингу №001743, в повному обсязі та конкретно отримала інформацію від менеджера-консультанта та отримала примірник договору з додатками. Пунктами 5.1, 5,2, 5.4 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. Згідно з абз. «а» п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору. Згідно з додатком № 1 до Договору вартість предмету лізингу становить 360 000, 00 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат 180 000, 00 грн., щомісячний платіж 15 000, 00 грн., комісія за організацію (10%) 36 000, 00 грн., комісія за передачу (3 %) 10 800, 00 грн. Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 360 000, 00 грн., відсоток платежів 50 %, сума лізингу 180 000, 00 грн., викупна вартість 5 400, 00 грн., відсоткова ставка 12, 50 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 4 522, 00 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісією за передачу автомобіля у сумі 10 800, 00 грн. Також судом встановлено, що 29 грудня 2014 року позивачка оплатила комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу відповідно до Додатку № 1 до Договору в сумі 36 000, 00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, наявною в матеріалах справи. Щомісячні платежі на погашення вартості предмета лізингу, передбачені графіками, позивачкою не сплачувалися. Як на підставу для визнання умов договору несправедливим та такими, що порушують права споживача, позивачка посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Таким чином, встановивши, що Договір фінансового лізингу від 29 грудня 2014 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, позивачка погодилась з умовами договору, що підтверджується підписом на кожній сторінці оспорюваного договору та відсутністю застережень та зауважень позивачки, що свідчить про її згоду зі всіма його умовами. Тому, позивачкою не доведений факт того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають їй шкоди. Посилання позивачки на те, що п. 8.2.1 Договору, який передбачає комісійну винагороду лізингодавця за організаційні заходи пов'язані з підготовкою та укладенням Договору згідно Додатку № 1 в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 36 000, 00 грн. та комісійну винагороду за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, що становить 10 800, 00 грн. є таким що порушує принцип добросовісності, завдає шкоди позивачці та вказані комісійні винагороди є неспівмірними із затратами лізингодавця при укладенні Договору та послузі щодо передачі ТЗ спростовуються тим, що позивачка погодилася з умовами договору, що підтверджується її підписом на кожній сторінці договору фінансового лізингу та відсутністю застережень та зауважень з її сторони, а також ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої до лізингових платежів можуть бути включені: суми, які відшкодовують частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови пункту 12.11 які передбачають відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, оскільки порядок розірвання договору встановлений нормами ЦК України, а також розірвання за умов визначених у вказаному пункті договору може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу, а тому доводи позивачки про несправедливість умов договору лізингу викладених в п.п.12.11 також є необгрунтованими. Твердження [PERSON] на те, що п. 5.1. Договору встановлений необґрунтовано великий - 90 робочих днів, строк для передачі предмету лізингу та не встановлена відповідальність лізингодавця за порушення цього строку спростовуються тим, що сторони передбачили, що взаємовідносини сторін, не врегульовані даним Договором, регламентуються чинним законодавством України (п. 16.10) та в силу положень ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. За таких обставин, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, доказів щодо несправедливості оспорюваних пунктів договору та порушення принципів добросовісності, їх невідповідності положенням ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, порушень відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка суду не надала, а тому підстав визнавати договір фінансового лізингу недійсним немає. При цьому, матеріали справи свідчать, що позивачка сама звернулася до відповідача з заявою про отримання на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування за плату предмета лізингу. Крім того, позивачка не була позбавлена можливості запропонувати свої умови до договорів, однак після ознайомлення з їх умовами, останньою самостійно прийнято рішення укласти договори на визначених в них умовах. Враховуючи, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, а позивачкою не доведено про одночасну наявність таких ознак, суд вважає, що підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а також стягнення з товариства на її користь суми комісії за організацію договору у розмірі 36 000, 00 грн., відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed