Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання недійсним Договору іпотеки від 22 серпня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] є дочкою [PERSON] 22 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником всіх прав і обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ODB0GA00000417, згідно умов якого Банк зобов'язується надати Позичальникові кредит у розмірі 15000,00 (п'ятнадцяти тисяч) доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 22 серпня 2007 року, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 155,850 кв. м. та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 02 квітня 1997 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області за реєстровим №1-833. На час укладання договору, позивачці було 14 років, і тому вона вважає, що при укладанні договору були порушені її права та інтереси, в зв'язку з тим, що його було укладено без дозволу органу опіки та піклування. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним Договір Іпотеки від 22 серпня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Зезик В.А., зареєстрований в реєстрі за №2-4737. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що договір було укладено 22.08.2007 року, а позивачка звернулась до суду з вимогою визнати договір недійсним лише в 2017, тобто після спливу 3 років. Також представником відповідача до суду було надано заперечення, в якому він зазначив, що на момент укладання договору іпотеки [PERSON] надала банку довідку від 08.08.2007 року, в якій зазначено, що до складу сім'ї входять та проживають разом з нею - син [PERSON]. [PERSON] надала банку та нотаріусу довідку, згідно якої діти у предметі іпотеки не проживають, яка і стала підставою для посвідчення договору нотаріусом без залучення органу опіки та піклування, в зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову. Приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезик В.А. у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але надав до суду заперечення на позовну заяву в якій зазначив, що позивачем були пропущенні строки позовної давності, а саме він зазначає, що на день подання позову позивачці виповнилось 23 року, тобто пройшло більше 5 років з дня досягнення нею повноліття, при тому, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки від дня досягнення повноліття. Також в своїх запереченнях третя особа Зезик В.А. зазначає, що позивачка не мала і не має власності на житловий будинок. Вона набула права користування житлом, - житловим будинком, як член сім'ї власника, та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. Укладаючи іпотечний договір, [PERSON], повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що в житловому будинку не проживають неповнолітні діти, про що прямо зазначено у тексті договору іпотеки, посвідченого 22 серпня 2007 року за реєстровим №2-4737. В зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки його укладання не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права [PERSON] на користування житлом - житловим будинком. Третя особа [PERSON] надала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що вимоги позивачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав, а саме в зв'язку з тим, що вона не була юридично обізнаною і їй не були відомі всі тонкощі норм закону, яких потрібно дотримуватися при підписанні кредитного та іпотечного договору, ніхто не роз'яснював що оскільки в домі проживає неповнолітня донька, то для укладання іпотечного договору потрібна згода органів опіки і піклування. У зв'язку з вказаним, при підписанні іпотечного договору вона не розуміла, що цим порушує права своє доньки. Більш того вона зазначає, що не приховувала від банку, що у будинку проживає неповнолітня донька, та були надані відповідні документи, які підтверджували цей факт.. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося у режимі відеоконференції, надав наступні пояснення, а саме він підтвердив той факт, що в 2007 році, його мати, [PERSON], звернулась до ЗАТ КБ «ПриватБанк» для отримання кредиту, в зазначених правовідносинах він виступав поручителем [PERSON]. Ознайомившись з домовою книгою, представник банку дізнався, що в будинку зареєстрована на той чай неповнолітня дитина, [PERSON], зв'язку з чим представник їм повідомив, що даний факт ускладнює оформлення кредиту та банку необхідно обдумати як вірно оформити документи. Через неділю представник банку передзвонив [PERSON], та повідомив, що вони можуть під'їхати для оформлення документів та отримання кредиту. Заслухавши пояснення сторін та врахувавши пояснення свідків у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 22 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником всіх прав і обов'язків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ODB0GA00000417, згідно умов якого Банк зобов'язався надати Позичальникові кредит у розмірі 15000,00 (п'ятнадцяти тисяч) доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 22 серпня 2007 року. Відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 155,50 кв.м. та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 02 квітня 1997 року. Відповідно до п.14.7 договору іпотеки, іпотекодавець засвідчив, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Пунктом 14.9 договору передбачено, що даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства. Іншим членам сім'ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. Згідно зі ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як вбачається з правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року, за змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Як зазначається в договорі іпотеки, предмет іпотеки належить на праві власності [PERSON], що є іпотекодавцем. Майнові права на предмет іпотеки у інших осіб, в тому числі і в дітей відсутні. Єдиним власником предмету іпотеки є [PERSON] і саме вона має право відповідно до ст. 317 ЦК України, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а отже майнові права малолітніх дітей на спірний дім відсутні. Відповідно до копії домової книги [PERSON] була зареєстрована в будинку [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Верховний суд України в постанові від 30.09.2015р. по справі № 6-384цс15 висловив правову позицію, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. Також відповідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися в суд з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Як передбачає ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. На підставі викладеного, дослідивши докази надані сторонами по справі, суд дійшов висновку, що при укладанні договору іпотеки мати позивачки свідомо не повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що в житловому будинку не проживають неповнолітні діти. Те, що позивачка зареєстрована в будинку [ADDRESS], це є її право проживання в предметі іпотеки і не є майновим правом, оскільки право на житло віднесено законодавцем до особистих немайнових прав. Також беручи до уваги ч. 4 ст. 261 ЦК України, позивачка пропустила строки щодо захисту свої прав, а саме з моменту її повноліття вона мала три роки на оскарження Договору іпотеки, який був укладений її матір'ю [PERSON], але з позовом вона звернулась тільки у 2017 році.

Outcome: dismissed