Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього борг у сумі 170900,99 російських рублів, 3% річних від суми заборгованості в сумі 3659,07 російських рублів, а всього 176559,07 російських рублів, а також витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн. та на правову допомогу адвоката в сумі 8000 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 21 серпня 2018 року вона надала відповідачеві в борг 170900 російських рублів, що було оформлено договором позики від 21 серпня 2018 року та погоджено графік повернення грошових коштів в строки : до 30.08.2018 року 50000 російських рублів; до 30.09.2018 року 60000 російських рублів, до 15.10.2018 року 60900 російських рублів, однак відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та борг не повернув. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її інтереси представляють адвокати Касьянов М.М. та [PERSON] за договорами про надання правничої допомоги. В судовому засіданні представники позивачки адвокати Касьянов М.М. та Филимонов С.М. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його інтереси представляє адвокат Звонарьов В.В. за договором про надання правничої допомоги. Представник відповідача адвокат Звонарьов В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що позов подано не уповноваженою особою, оскільки позивачка не перетинала кордон з Україною, відповідач з позивачкою не знайомий, з нею не спілкувався, ніяких договорів не підписував, грошей у борг не брав, звідки у позивачки копія його паспорту йому не відомо, оскільки наразі його особа підтверджується ID-паспортом. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Судом встановлено, що 21 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] в м. Севастополі було укладено договір\~ позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 170900 російських рублів та зобов`язався повернути їх до 15 жовтня 2018 року. Факт отримання\~ грошових коштів відповідно до умов договору підтверджується відповідною розпискою, яка є додатком до договору. Надаючи оцінку вказаному договору позики та розписці, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже за діючими положеннями законодавства умова про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання. Частиною 2 статті 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору. З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. З дослідженого змісту договору позики та розписки, підписаних [PERSON] вбачається, що 21 серпня 2018 року він взяв у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 170900 російських рублів та зобов`язався повернути їх до 15 жовтня 2018 року. Викладена конструкція тексту договору та розписки свідчить про їх реальність, тобто вже на момент її видачі відповідачем грошові кошти були ним отримані, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 170900 російських рублів, факт отримання яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 170900 російських рублів, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем було підписано договір позики та розписка про отримання грошових коштів, що посвідчує факт передання грошової суми позичальникові і з цих підстав відхиляє доводи представника відповідача щодо не укладення договору позики. При цьому, позиція представника відповідача про те, що підпис в договорі не належить відповідачеві, не може бути прийнята судом, оскільки питання про призначення відповідної судово-почеркознавчої експертизи стороною відповідача не порушувалось. Судом в судовому засіданні було роз`яснено право відповідача\~ на призначення такої експертизи, на що представник відповідача відмовився. Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, внаслідок чого утворилася відповідна заборгованість в розмірі 170900 російських рублів, яка має бути стягнута в судовому порядку. Щодо заявлених позивачем сум 3% річних та облікової ставки за користування грошовими коштами суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тому з урахуванням наведеного з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 3% річних від суми заборгованості, що відповідно до розрахунку позивача по періодам та сумам повернення боргу, який додано до позовної заяви, складає 3650,07 російських рублів. (а.с. 9) Вказаний розрахунок перевірений судом і відповідачем не оспорювався. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки заборгованість за договором позики від 21 серпня 2018 року в сумі 170900 російських рублів + 3% річних в сумі 3650,07 російських рублів, а всього - 174550,07 російських рублів. При цьому, суд не бере за основу вимогу позивачки, викладену в резолютивній частині позову, в якій вона просить стягнути борг за договором позики в сумі 170900,99 російських рублів + суму збільшення боргу на 3% річних в сумі 3659,07 російських рублів, а всього 176559,07 російських рублів з огляду на явну помилку у розрахунку. Стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті, як і 3% річних, не суперечить чинному законодавству, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що особа [PERSON] посвідчується ID-паспортом, а не паспортом громадянина України, копія якої надана стороною позивача, оскільки, як вбачається з копії\~ ID-паспорту на ім`я [PERSON] , цей документ було видано 05.09.2019 року, тобто вже після укладення договору позики. Сумніви представника відповідача щодо законності представництва адвокатом Филимоновим С.М. інтересів позивачки при подачі позовної заяви та в судових засіданнях є неспроможними, оскільки окрім [PERSON] інтереси позивачки представляє і адвокат Касьянов М.М. Договори про надання правової допомоги адвокатами [PERSON] та [PERSON] є чинними, ніким не оспорювались та не спростовувались. Також з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею витрати на оплату судового збору в сумі 768,40 грн. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн., то на думку суду вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою такі витрати документально не підтверджені, в договорі на правничу допомогу сума витрат не зазначена, акт виконаних робіт з детальним описом кожного виду правничої допомоги та їх вартості не надано.

Outcome: partial