Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], знявши його з реєстрації, оскільки відповідач не проживає в квартирі тривалий час, комунальні послуги не сплачує. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову. Не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.08.2005р. квартира [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. З особового рахунку [NUMBER] від 20.01.2016р. вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований також [PERSON], 1963р.н. Як вбачається з акту ЖБК «Союз» від 07.12.2015р. зазначена особа не проживає за вказаною адресою з 01.01.2014р. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. При вирішенні справи суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної норми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При зверненні до суду позивачка посилалася на ст.405 ЦК України, ст.ст.71,156,163 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач на день ухвалення судового рішення не мешкає та не з'являється в квартирі [ADDRESS] більше року, а також не встановлено поважність причин його відсутності у вказаній квартирі. Проте, розглядаючи позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача із зазначеної адреси, суд вважає, що ці вимоги є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому в цій частині позову необхідно відмовити. На підставі ст. ст. 16, 391, 386, 405 ЦК України,

Outcome: partial