Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала батькові позивачки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-810. Нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 06.03.2015 року було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі її звернення у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності померлого на вищевказану квартиру, оскільки батько [PERSON] за життя не оформив відповідні документи у встановленому Законом порядку. З огляду на викладене позивачка просила визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO] У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволені, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача - Миколаївської міської ради, у судове засідання не з'явися, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника Миколаївської міської ради, відповідно до якої просив прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів та у відповідності до вимог діючого законодавства (а.с.30-31) Представник Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.65). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні зазначивши, що померлий [PERSON] був її чоловіком, позивачка [PERSON] є її донькою. Після смерті чоловіка [PERSON] відмовилась від належної їй частки майна у спадщині, про що надала відповідну заяву нотаріусу. Просила визнати за своєю донькою - [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона є племінницею померлого [PERSON] та співвласницею квартири [ADDRESS] (1/3 частка), інша частка (1/3) належить її батьку [PERSON], який є братом померлого. Будь-яких вимог щодо прав власності на 1/3 частку квартири, яка є власністю її померлого дядька вона не заявляє, проти задоволення позову не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого позову був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає можливим прийняти рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши матеріали страви, заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови длявсебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.12.2002 року [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/3 частці квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного фонду міста Миколаєва 20.05.1993 року, зареєстрованого в Миколаївському бюро технічної інвентаризації від 06.10.1999 року за №16520. Зазначене свідоцтво було зареєстровано в реєстрі за №1-810 (а.с.61). Тобто, на момент переходу права власності до спадкодавця ([PERSON]), правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР у відповідній редакції. Згідно ст. 541 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, згідно ст. 549 ЦК УРСР, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Статтею ст. 560 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані у встановленому законом порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Відповідно до Положення про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №51/5 від 17.10.2000 року (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), реєстрація заповітів здійснюється шляхом внесення реєстраційного запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ. Таким чином судом встановлено, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, у встановленому діючим на той час (19.12.2002 року) законодавством порядку прийняв спадщину та набув права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], про що було видано відповідне нотаріально посвідчене свідоцтво, зареєстроване в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO](а.с.48). Заповіт в порядку глави 85 книги 6 ЦК України спадкодавцем складено не було. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що на момент смерті спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 54), від шлюбу мав доньку [PERSON] (а.с.12). Зазначені спадкоємці першої черги за даними спадкової справи №56/2015, заведеної після смерті [PERSON] (а.с.44), від права на спадкування не усувались, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась. Після смерті спадкодавця, його дружина [PERSON] звернулась до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявами, в яких відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя (а.с.46), а також відмовилась від належної їй частки спадщини після смерті [PERSON] (а.с.47). Таким чином, єдиною спадкоємицею першої черги залишилась донька померлого [PERSON], яка 04.02.2015 року, у встановлений законом строк, звернулась до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини (а.с.45). Постановою від 06.03.2015 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на 1/3 частку квартири [ADDRESS], у зв'язку з не наданням належним чином оформлених та зареєстрованих правовстановлюючих документів на зазначений об'єкт нерухомості з посиланням на 182 ЦК України щодо обов'язкової державної реєстрації речових прав на нерухомі речі (а.с.63). Зазначений висновок є хибним, оскільки, на момент набуття права власності [PERSON] на спірний об'єкт нерухомості державна реєстрація заповіту, та, як наслідок, права власності, була здійснена у встановленому законом порядку, а положень ст. 182 ЦК України взагалі не існувало. Будь-яких вимог щодо додаткової реєстрації даного права чинний на момент виникнення правовідносин ЦК УРСР не містив. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року (в редакції 03.06.2002 року), передбачало (пункт 1.4), що реєстрація прав власності на нерухоме майно органами БТІ, це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку із виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин, реєстрація права власності БТІ полягала в підтверджені державою вже існуючого права власності на нерухоме майно перехід якого відбувся, є об'єктивно наявним та вбачається з правовстановлюючих документів. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, оскільки спадкодавець [PERSON], яким за життя було набуто право власності на спірний об'єкт нерухомості, помер [INFO] а [PERSON], як спадкоємиця першої черги, звернулась з заявою про прийняття спадщини у строки та порядок, визначені чинним законодавством України, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS],в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO] На підставі викладеного та

Outcome: approved