Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19.10.2001 року по 24.05.2011 року, оскільки відповідно до рішення Подільського районного суду м.Києва його було розірвано. Вказує, що в шлюбі у неї з відповідачем народились двоє дітей: син [PERSON] та дочка [PERSON], які проживають з нею за адресою: [ADDRESS] та перебувають на повному її утриманні і вона належним чином піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Зазначає, що зверталась до відповідача з проханням надати згоду на виїзд їх спільних дітей закордон, проте отримала безпідставну відмову. Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідач неодноразово необґрунтовано відмовляв їй у наданні згоди на виїзд за кордон їх дітей, в її супроводі. В зв'язку з вищевикладеним, оскільки ухилення відповідача від надання згоди на виїзд [PERSON] та дочки [PERSON] за кордон у супроводі матері суперечить інтересам дітей, вона була змушена звернутись до суду та просить визнати відмову відповідача на оформлення індивідуальних проїзних документів та на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] безпідставною, дозволити їй без згоди батька - [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду дітей за кордон та допустити негайне виконання рішення суду для оформлення індивідуальних проїзних документів та документів на тимчасовий виїзд дітей за кордон. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, однак подала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила його задоволити з підстав, викладених в ньому та проводити судовий розгляд без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, однак подала до суду заяву, в якій позов не підтримала та просила в його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що чинним законодавством України не передбачено надання судом дозволу на оформлення проїзних документів дитини, а виключно надання дозволу на виїзд закордон без дозволу та супроводу другого з батьків. Крім того, просила проводити слухання справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2001 року. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 24.05.2011 року вищезазначений шлюб було розірвано (а.с.7). Від шлюбу з відповідачем у позивачки народились двоє дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження Серії [NUMBER], актовий запис №397 (а.с.9) та [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження Серії [NUMBER], актовий запис №1141 (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, на даний час малолітні діти постійно мешкають з матір'ю - [PERSON], що підтверджується актом про проживання №200, виданої КП «Лісове» (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка на підтвердження позову, посилається на безпідставність відмов відповідача надати згоду на виїзд їх спільних дітей закордон. За приписами ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч.1 ст.313 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок. За змістом ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З аналізу ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що даною нормою передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, суд не вправі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею певного віку без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав (дозвіл на постійні виїзди за кордон). Крім того, надання такого дозволу в порушення вимог ст.ст.на153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Тобто законодавцем надано право суду примати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові лише разової поїздки. Виходячи зі змісту позовних вимог позивачки, вона просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх [PERSON] та дочки [PERSON] без згоди їх батька [PERSON] у її супроводі, однак без зазначення часового проміжку перебування дітей у відповідній державі, що суперечить нормам ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позову. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 313 Цивільного кодексу України, ст.ст.141, 153, 157 Сімейного кодексу України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57,

Outcome: dismissed