Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] Від виховання дитини [PERSON] самовідсторонився, ухиляється та не виконує батьківських обов'язків щодо матеріального утримання, виховання дитини. Тому позивачка просить суд позбавити батьківських прав відповідача. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності за участі її представника, просила задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представниця [PERSON] не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали, надали заперечення проти позову. Представниця Органу опіки та піклування [PERSON] позовні вимоги підтримала, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Заслухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка і відповідач мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ВЛ № 079239, де батьком записаний відповідач. На даний час донька проживає разом з матір'ю і перебуває на її вихованні, з приводу місця проживання дитини спір між батьками не виникає, але існує спір щодо відвідування дитини та спілкування з нею з боку обох родин. Як вбачається з заперечень відповідача та його представниці віддаленість проживання доньки та її родини становить перешкоди для їх спілкування та відвідування дитини. Суд критично відноситься до наданих заперечень, оскільки, як зазначає сам відповідач, що мінливий заробіток не дозволяє йому навідувати доньку [PERSON], яка проживає в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області. Але в той же час зазначає, що на його утриманні знаходяться ще дві малолітні доньки - [PERSON] 2014 р.н. і [PERSON] 2016 р.н. від чинного шлюбу, які проживають з ним. Відповідач, як батько, намагається утримувати їх як в матеріальному, так і в духовному плані. Суд робить висновок, що відповідач байдуже ставиться до своєї доньки [PERSON], оскільки позивачка була вимушена стягувати з відповідача аліменти в примусовому порядку. Згідно ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180, 181 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Ухилення батьків від виконування своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, їх навчання, підготовці до самостійного життя, що знайшло повне відображення в поведінці відповідача. Вищевказані фактичні обставини також підтверджуються наданим третьою особою висновком про доцільність позбавлення відповідача батьківським прав. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до приписів ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 4 цієї ж статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи позивачка та її родина не перешкоджають спілкуванню доньки [PERSON] з її батьком, а навпаки намагалися сприяти спілкуванню відповідача з дитиною та пробудити батьківські почуття, що підтверджується неодноразовими заявами, зверненнями, позовами до Кам'янсько-Дніпровської райдержадміністрації Запорізької області, органу опіки та піклування (а.с. 3, 20-24). Крім того, згідно висновку Органу опіки та піклування від 16.08.2016 року за № 01-01-35/0576 про доцільність позбавлення батьківських прав вбачається, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, при цьому він не заперечує той факт, що не приймав участі у вихованні дитини, пояснюючи це тим, що сім'я позивача відноситься до нього вороже, зазначає, що працює, забирати дитину до себе не має можливості, оскільки умови для проживання незадовільні. Але і не пропонує яким чином може брати участь у вихованні дитини наразі та в подальшому, з відповідною заявою до органу опіки та піклування або до суду не звертався. Відповідач не вважає себе таким, що ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини зводячи його лише до матеріального утримання (примусового), нехтуючи правом на особисте спілкування з донькою [PERSON]. Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 125, 126). Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Суд вважає, що взяті в сукупності всі обставини справи є підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 551,20 гривень. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 164, 180, 181 СК України,

Outcome: approved