Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд їх доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон для проживання та навчання без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] у неї з відповідачем народилася дитина - донька [PERSON] , яка проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . 18.10.2019 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а/з № 877, Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 18.10.2019 року). З відповідачем вони відносин не підтримують, він не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, вихованням і навчанням, єдиним джерелом їхнього існування є лише допомога її чоловіка. Вважає, що дозвіл на виїзд дитини їй необхідний через нестабільну політичну обстановку в України, і у разі виникнення екстремальної ситуації в країні, вона буде позбавлена можливості терміново вивезти доньку за межі країни з метою порятунку її життя і здоров`я, а також має намір вивозити дитину на оздоровлення до інших країн. В зв`язку з цим просить суд дозволити багаторазові тимчасові виїзди за межі України неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною 16-річного віку, оформити проїзного документу дитині до досягнення нею 16-річного віку для виїзду за межі України без згоди батька, а також дозволити їй вирішувати усі питання, що стосуються неповнолітньої дитини [PERSON] які можуть виникнути під час поїздки за межі України, до досягнення дитиною 16-річного віку. В подальшому, шляхом подання заяви 22.10.2020 року, позивачка уточнила позовні вимоги та просила дозволити багаторазові тимчасові виїзди за межі території України в країни СНД, країни європейського союзу та Шенгенської угоди, неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , виїзд за межі України без згоди супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною 16-річного віку, оформити проїзний документ дитині до досягнення нею 16-річного віку для виїзду за межі України в країни СНД, країни європейського союзу та Шенгенської угоди, без згоди батька, а також дозволити їй вирішувати усі питання, що стосуються неповнолітньої дитини [PERSON] які можуть виникнути під час поїздки за межі України в країни СНД, країни європейського союзу та Шенгенської угоди, до досягнення дитиною 16-річного віку. Обґрунтовуючи уточнений позов [PERSON] посилалася на погіршення ситуації в країні через поширення коронавірусу COVID-19, наявністю заборгованості у відповідача по сплаті аліментів та намір виїхати в країни СНД, країни європейського союзу та Шенгенської зони. В судове засідання позивачка не з`явилася, просила про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кузнєцова О.П. до суду не прибули, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. У відзиві на позов, поданому 06.08.2020 року та заяві 03.12.2020 року, заперечуючи проти позову, [PERSON] посилався на його необґрунтованість, оскільки чинним законодавством не передбачено надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування дитини, відсутність доказів відповідності поїздки інтересам дитини (наявність у матері та її чоловіка постійного доходу за кордоном, роботи, місця проживання з умовами, які відповідають потребам дитини, інформації про те, що дитина буде зарахована до школи чи дитячого садка), та наявності заборгованості зі сплати аліментів. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на його користь понесені ним витрати по сплаті правничої допомоги. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки і піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його представника залишаючи остаточне рішення по справі на розсуд суду при цьому максимально враховувати права та інтереси малолітніх дітей. Згідно поданого Висновку № 01.1-01-23-140 від 02.09.2020 року зазначив про неможливість надання дозволу [PERSON] на виїзд малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди та супроводу батька. У разі уточнення [PERSON] позовних вимог, а саме, в яку країну планується поїздка та строки перебування у ній, вважати можливим надання такого дозволу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, у сторін [INFO] народилася донька - [PERSON] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 29.06.2019 року) батьком якої записаний відповідач. 18.10.2019 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 18.10.2019 року). Після реєстрації шлюбу дружині було визначено прізвище « [PERSON] ». Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У той же час, ст. ст. 141, 150, 153, 157 СК України встановлено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини і зобов`язані виховувати її в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини повинно вирішуватись батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинне законодавство України передбачає можливість надання судом дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та на короткий проміжок часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутні постійні виїзди дитини за кордон, чи постійне проживання там без згоди батька суперечить указаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини. Порядок виїзду за кордон дітей визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року № 57 (далі - Правила). Пунктом 3 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. За змістом п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст. 153,157 СК України фактично позбавить одного з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. До того ж, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. При цьому, суд не може прийняти до уваги посилання позивачки можливе виникнення в країні екстремальної ситуації, в зв`язку з чим, виникне необхідність вивезти дитину за кордон з метою порятунку її життя і здоров`я, оскільки воно ґрунтується на припущеннях. Суд звертає увагу й на те, що Законом України від 07 грудня 2017 року № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06 лютого 2018 року, статтю 157 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом». Таким чином, у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, законом передбачена позасудова процедура оформлення дозволу для виїзду дитини закордон. Однак матеріали справи не містять доказів наявності заборгованості у відповідача по сплаті аліментів, як і не містить доказів направлення позивачкою відповідачу рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, як то передбачено ч. 5 ст. 157 СК України. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку тимчасового перебування дитини у цій країні. Суд також приходить до висновку про відмову в задоволені вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині до досягнення нею 16-річного віку для виїзду за межі України без згоди батька, оскільки відповідно до п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07.05.2014 року № 152, паспорт дитині, яка не досягла 16 річного віку, видається на підставі заяви-анкети одного з батьків, а отже позивачка не позбавлена можливості отримати такий документ. Що стосується вимоги [PERSON] про надання дозволу вирішувати усі питання, що стосуються неповнолітньої дитини [PERSON] , які можуть виникнути під час поїздки за межі України в країни СНД, країни європейського союзу та Шенгенської угоди, до досягнення дитиною 16-річного віку, суд приходить до висновку про необхідність відмови, адже вказана вимога є фактично похідною від вимоги про надання дозволу на виїзд за кордон, в якій суд вже відмовив. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 140 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 12 цієї статті судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Кузнєцової О.П. 10.08.2020 року через канцелярію суду було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів цивільної справи - оригіналів Акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 07.08.2020 року, Акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 07.08.2020 року, Квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 10.08.2020 року та Квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 10.08.2020 року на підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі, понесені відповідачем витрати пов`язані з наданням правничої допомоги мають бути стягнуті з позивача по справі.

Outcome: approved