Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя, вимоги якої мотивувала тим, що 24 вересня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого [INFO] народила доньку - [PERSON] . Подружнє життя з відповідачем не склалося і за рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 грудня 2020 року шлюб між ними було розірвано. В період перебування в шлюбі, за спільні кошти як подружжя, 07 лютого 2013 року ними було придбано і зареєстровано за відповідачем [PERSON] автомобіль марки «Merсedes-Benz, Vito 120», 2008 року випуску. Позивач вказує, що спірний автомобіль фактично перебував у особистому користуванні відповідача, а у кінці жовтня 2020 року їй стало відомо, що відповідач продав автомобіль без її згоди, тому вважала, що на її користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частини транспортного засобу в сумі 178 207,00 грн., розмір якої визначено нею шляхом вивчення оголошень про продаж автомобілів, розміщених на сайті «Авто-Ріо». Ухвалою суду від 24 травня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 19-20). Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року витребувано докази (а.с. 36). 30 вересня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог з підстав їх необґрунтованості. Така позиція мотивована тим, що спірний автомобіль було продано під час перебування сторін у шлюбі, а кошти витрачені за взаємною згодою подружжя на реконструкцію (фактично, - нове будівництво) житлового будинку по [ADDRESS] , в якому до розірвання шлюбу він проживав разом із позивачкою, їх спільною донькою та пасинком. Зазначає, що фактично автомобіль було продано в травні 2019 року [PERSON] за суму в розмірі 280 000,00 грн., про що надана відповідна розписка, а кошти використані в інтересах сім?ї (а.с. 49-51). Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 128-129). 07 жовтня 2021 року позивачкою подано відповідь на відзив, в яких зауважила, що доводи відповідача про необґрунтованість позовних вимог є безпідставними та такими, що не спростовують підстав позовної заяви. Також у відповіді на відзив, з урахуванням відомостей про суму за яку було продано автомобіль, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти як компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 140 000,00 грн. (а.с. 132-133). Ухвалою судового засідання від 02 листопада 2021 року відповідачу поновлено строк подачі відзиву на позовну заяву. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень, підтримала з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач висловив заперечення проти заявлених позивачкою вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). За частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. 24 вересня 2011 року сторони уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 17 грудня 2020 року (8, 9). В рішенні суду зазначено, що шлюбні відносини між подружжям припинені з жовтня 2020 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль «Merсedes-Benz, Vito 120», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2987 см. куб., який було зареєстровано на [PERSON] (а.с. 13). Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу 6546/2020/2238756 від 07 жовтня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останнім відчужено автомобіль марки «Merсedes-Benz, Vito 120», 2008 року випуску, за 280 000,00 грн. (а.с. 44). З приводу позиції відповідача суд зазначає наступне. На підтвердження доводів висловлених у відзиві на позовну заяву відповідачем надані копії розписок від 15.05.2019 про отримання [PERSON] від [PERSON] у своє повне володіння придбаного автомобіля «Merсedes-Benz, Vito 120» державний номер [NUMBER] зі згодою про його переоформлення до кінця 2020 року, та про отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у сумі 280 000,00 грн. в якості продажу вказаного автомобіля (а.с. 124, 125). Так, відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що купівля-продаж транспортного засобу не може бути оформлено розпискою, яка відповідно до законодавства не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб іншою особою. Таким чином, суд визнає неналежними доказами розписки від 15.05.2019 про отримання [PERSON] від [PERSON] у володіння спірного автомобіля, та про отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у сумі 280 000,00 грн. в якості його продажу. До того ж, суду не надано доказів про обізнаність [PERSON] , як дружини, про їх наявність і доказів протилежного суду не надано. Тоді як, за змістом частини 3 статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. В силу статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з подружжя незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже враховуючи, що автомобіль марки «Merсedes-Benz, Vito 120», 2008 року випуску, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивачки як іншого із подружжя, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частини вказаного транспортного засобу. З приводу доводів відповідача щодо витрачених коштів на ремонт житлового будинку, на підтвердження яких ним надано відповідні накладні, чеки та квитанції (а.с. 111-123), суд вважає, що даний спір має вирішуватися у іншому судовому процесі та з іншим складом учасників. Витрати на сплату комунальних послуг, на підтвердження яких відповідачем надані банківські квитанції (а.с. 52-110), є поточними витратами під час спільного проживання сторін та не впливають на розмір компенсації вартості спірного майна подружжя. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, оскільки як встановлено під час розгляду справи спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивачки як іншого із подружжя. За змістом частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2021 року становить 2 270,00 грн. При поданні позову про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу в сумі 178 207,00 грн., позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1782,10 грн. (а.с. 1). За змістом пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З урахуванням зменшення позивачкою розміру позовних вимог, з відповідача на її користь пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1400,00 грн. Сума надміру сплаченого судового збору в розмірі 382,10 грн. підлягає поверненню позивачці з державного бюджету (1782,10 - 1400,00 = 382,10).

Outcome: approved