Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що з 24 квітня 1999 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], під час якого у них народились дві доньки. За час спільного проживання із відповідачем сторони придбавали рухоме та нерухоме майно. При цьому вона до бізнесу свого чоловіка жодного відношення не мала, тому їй не було відомо про існування боргових зобов'язань свого чоловіка, які виникали під час здійснення ним такої діяльності. В грудні 2016 року вона натомість дізналась, що 18 жовтня 2016 року було ухвалено рішення про стягнення з її чоловіка боргу на користь [PERSON] в сумі 340 000 грн., під час виконання якого, на спільно їх з відповідачем майно, оформлене на [PERSON], було накладено арешт державним виконавцем 18 грудня 2016 року, а 24 січня 2017 року проведено опис 3/25 частки нежитлових приміщень по [ADDRESS]. Від свого чоловіка вона у подальшому дізналась, що вказана заборгованість у нього виникла через отриману ним позику в 2013-2014 роках від [PERSON] Натомість про існування вказаного боргу, як й отримання таких коштів відповідачем позивачці не було відомо, бо чоловік останнього такі гроші брав для розвитку свого бізнесу. Натомість вказувала, що арешт державним виконавцем було накладено безпосередньо на придбане сторонами за їх спільні кошти майно під час шлюбу, а саме: на 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по [ADDRESS] загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіль [NUMBER]; автомобіль [NUMBER], яке було оформлене на відповідача. Оскільки перелічене майно є спільним сумісним майном подружжя, то їй відповідно належить 1/2 частка цього майна. Зазначала, що проведення примусового стягнення суттєво порушить права власності позивачки на перелічене спільне майно подружжя. В подальшому [PERSON] змінила свої вимоги, за якими, посилаючись на положення ст. 60, 70 Сімейного кодексу України та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя сторін: 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по [ADDRESS] загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіль [NUMBER]; автомобіль [NUMBER], а також просила суд зняти арешт, накладений державним виконавцем, з 1/2 частки вказаного майна. Ухвалою суду від 2 березня 2017 року до участі у справі в якості 3-ї особи було залучено [PERSON] (а. с. 82). Ухвалою суду від 21 квітня 2017 року було зупинено продаж Лівобережним ВДВС м. Маріуполя в Донецькій області арештованого майна відповідача [PERSON]: 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по [ADDRESS] загальною площею 198,1 кв. м.; автомобіля [NUMBER]; автомобіля [NUMBER] (а. с. 138-140). [PERSON] в суді підтвердила доводи, викладені нею у позовній заяві, додавши, що у теперішній час, починаючи з березня 2016 року, вона не перебуває у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем. Також вказувала, що [PERSON] є директором ПП «Мігіс», тому саме він займається підприємницькою діяльністю, до якої вона не має відношення. Просила задовольнити позов. [PERSON] в судовому засіданні визнав повністю пред'явлений до нього уточнений позов, зазначивши, що тепер він із позивачкою дійсно не перебуває у фактичних шлюбних відносинах, мешкаючи окремо один від одного. Вказував також, що саме за гроші батька [PERSON] під час шлюбу були придбані два автомобілі [NUMBER] та н/з [NUMBER], які були оформлені на відповідача. Також на спільні кошти сторін вони придбали у 2004 році 3/25 частки нежитлових приміщень по [ADDRESS]. Стверджував, що грошові кошти у [PERSON] він брав для ведення безпосередньо свого бізнесу, а саме: для обробки орендованої ним земельної ділянки. Тому зазначав, що про існування такого боргу позивачка не знала. Визнавав, що 1/2 частина арештованого майна належить на праві спільної сумісної власності саме позивачці, [PERSON] [PERSON] до суду не з'явилась за невідомих суду причин. В судовому засіданні представник третьої особи, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, [PERSON], заперечуючи проти вимог [PERSON], вказувала, що підстав для задоволення поданого позову немає. За письмовими запереченнями [PERSON] також зазначала, що відповідач не порушив права позивачки, між ними немає спору, тому позовні вимоги є зловживанням прав сторін, чим завдаються перепони у реалізації прав [PERSON] Посилалась також на позицію Верховного Суду України щодо належності на праві особистої власності майна ФОП, придбаного та використаного під час підприємницької діяльності з метою одержання прибутку, яке не належить до об'єкта спільної власності подружжя. Зазначала, що 3/25 частки нежитлових приміщень по [ADDRESS] відповідач використовує саме для ведення бізнесу. Представники Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУ юстиції у Донецькій області до суду не з'явились, надавши суду заяву з проханням вирішити справу у їх відсутність на підставі закону. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи 28 грудня 2017 року об 15-30 год., однак не з'явився в судове засідання, не повідомивши про причини своєї неявки, то суд вирішив завершити розгляд справи за відсутності [PERSON] та інших учасників судового процесу, від яких надійшли відповідні заяви про можливість провести розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом було встановлено перебування сторін у шлюбі, починаючи з 24 квітня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження [PERSON] із [PERSON], актовий запис № 202 від 24 квітня 1999 року, виконаний Маріупольським міським відділом реєстрації актів цивільного стану (а. с. 6). Набуття [PERSON] у власність 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень ринку «Київський» по [ADDRESS]: літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19) загальною площею 198,1 кв. м., підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 листопада 2004 року, посвідченого нотаріально, реєстр 3836, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 23 грудня 2004 року (а. с. 29-30, 31). Належність на праві власності [PERSON] автотранспортних засобів: «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; а також «Renault Kangoo», фургон малотоннажний-В, кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (серія [NUMBER]) та відомостями з ТСЦ 1441 РСЦ МВС в Донецькій області (а. с. 34, 35). Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Наявність боргових зобов'язань у [PERSON] перед [PERSON] підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 жовтня 2016 року про стягнення з відповідача на користь такого стягувача 340 000 грн. боргу за борговими розписками від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року (а. с. 32-33). Існування об'єднаного виконавчого провадження № 53085666 з приводу примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 340 000 грн. та судового збору в сумі 3400 грн. підтверджується виконавчими листами, виданими Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя про стягнення вказаних сум, постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 8 грудня 2016 року та постановою про об'єднання виконавчого провадження від 8 грудня 2016 року (а. с. 36, 37, 54, 55). Накладення арешту на усе нерухоме та рухоме майно відповідача, [PERSON], в рамках такого об'єднаного виконавчого провадження № 53085666, підтверджується відповідною постановою від 8 грудня 2016 року державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON], про заборону відчуження такого майна, а також актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 56, 57). Опис арештованого майна боржника, [PERSON], а саме: 3/25 комплексу нежитлових приміщень по [ADDRESS] на території ринку «Київський» - літ. Г-1-1 (приміщення № 4, 32), літ. К-1-1 (приміщення 22, 23, 24), літ. Е-1 (приміщення 17, 18, 19), - підтверджується постановою державного виконавця від 24 січня 2017 року. (а.с. 125-129). Суд також зазначає, що на підставі ч. 2, 4 ст. 65 СК при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, а договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 73 СК за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. За ч. 2 ст. 73 СК стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. При поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Тому якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказана правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16. Суд однак зауважує, що в процесі розгляду справи факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню безпосередньо зацікавленою у цьому питанні стороною. Така правова позиція з цього питання була висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року по справі № 6-163цс12. Натомість суд зазначає, що доказів використання грошових коштів, отриманих [PERSON] від [PERSON] за борговими розписками від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року на придбання відповідачем 22 липня 2014 року двох автомобілів «Renault Kangoo» учасниками процесу не було надано суду. При цьому судом встановлено, що 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень на ринку «Київський» були придбані [PERSON] задовго до отримання позики від [PERSON] в сумі 340 000 грн. Таким чином суд зауважує, що у суді не було доведено, що отримання грошових коштів від [PERSON] відповідачем було використано в інтересах його із позивачкою сім'ї. На підставі переліченого суд встановив, що спірні 3/25 частки комплексу нежитлових приміщень та два автомобілі [NUMBER] та н/з [NUMBER] були придбані за спільні кошти подружжя сторін, тому правовий режим такого майна має визначатись саме, як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Отже, спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об'єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя, бо воно було набуто за час їх перебування в шлюбі, за відсутності доказів його набуття за кошти від боргових розписок [PERSON] від 26 вересня 2013 року та від 20 лютого 2014 року. Вирішуючи питання щодо поділу майна, суд виходить з наступного. На підставі ч. 1 ст. 65 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином,

Outcome: approved