Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів у якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] померла ії рідна баба [PERSON], яка за життя склала заповіт на ії ім`я на 1/3 частину вищевказаної квартири. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Вказана квартира була приватизована на підставі розпорядження органу приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва № 1067 в рівних частках на всіх членів сім»ї, а саме на померлу [PERSON], на неї , а також на відповідачку [PERSON] ( дошлюбне прізвище якої [PERSON]), в підтвердження чого послалась на дублікат свідоцтва про право власності від 08.04.1998 року, виданого на підставі розпорядження відділу приватизації державного житла Солом`янської райдержадміністрації м.Києва від 09.06.2011 року № 42 та витягом про державну реєстрацію прав від 18.08.2011 року. Вказує , що вона та відповідач [PERSON] є рідними сестрами. Після смерті [PERSON] вона прийняла спадщину за заповітом, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте, відповідно до листа державного нотаріуса П»ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. в отриманні Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири їй було відмовлено у зв»язку із відсутністю правовстановлюючого документу на неї. Позов мотивований тим, що після смерті [PERSON] вона виявила відсутність належних їй документів, про що було повідомлено Солом»янське РУГУ МВС України у м.Києві. За результатами перевірки Солом»янським РУГУ МВС України в м.Києві прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та для відновлення документів запропоновано звернутися за місцем їх попередньої видачі. Позивачка зазначає, що Солом»янською райдержадміністрацією м.Києва відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право власності , оскільки відсутня згода усіх співвласників. Оскільки в позасудовому порядку отримати правовстановлюючий документ не є можливим, а відповідач [PERSON] не надає своєї згоди на отримання дублікату свідоцтва та не визнає ії право на спадщину за заповітом , позивач звернулась до суду із даними вимогами. В судовому засіданні позивач підтримала позов та просила його задоволення. Відповідач [PERSON] та ії представники в судовому засіданні проти позову заперечували, пославшись на те, що позивачем не доведено, чинення перешкод у користуванні належною їй частиною квартирою. При цьому відповідач вказала, що ії право на частину квартири вона не оспорює, однак не погоджується із сумою оцінки квартири та сумою сплаченого судового збору. Відповідач - Солом»янська районна у місті Києві державна адміністрація в судове засідання свого представника не направила, направивши через канцелярію суду письмові пояснення у яких послалась на те, що адміністрація не є належним відповідачем у даній справі у зв»язку із чим просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення, розглянувши справу у відсутність їх представника. Третя особа- Головне управління юстиції у м.Києві, яке здійснює представництво Державного нотаріусу П»ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік Олени Василівни направило через канцелярію суду свої пояснення у яких вказало на те, що оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно спадкоємцем за заповітом не подані, оформити спадщину в нотаріальному порядку неможливо, а тому питання визнання права власності в порядку спадкування можливо бути вирішено в судовому порядку. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідачки [PERSON] та ії представників, дослідивши матеріали справи, виходить із наступного. Встановлено, що предметом спору є квартира [ADDRESS], яка на праві власності належить у рівних частинах позивачці [PERSON] , відповідачці [PERSON] ( дошлюбне прізвище якої « [PERSON] »), що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності, виданим органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва від 08 квітня 1998 року. Крім того згідно із дублікатом свідоцтва 1/3 частина вказаної вище квартири належить [PERSON]. Встановлено, що [INFO] [PERSON], яка є бабусею сторін, померла, у зв`язку із чим після ії смерті на 1/3 частину належної їй квартири відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що за життя [PERSON] 12.07.2008 року був складений заповіт відповідно до якого вона належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] заповіла позивачці [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом П»ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В., реєстровий № 7-794. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою і часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Із заявою про прийняття спадщини 15 червня 2012 року звернулась [PERSON]. 22.05.2013 року П»ятою Київською державною нотаріальною конторою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири з підстав відсутності документу, що підтверджує право власності. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачкою [PERSON] існує спір щодо користування спірною квартирою про що , зокрема свідчить рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 01 квітня 2014 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позивачка , як на підставу позову, посилається на втрату правовстановлюючих документів, зокрема дублікату свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту, тощо. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] з приводу втрати документів зверталась до Солом»янського РУГУ МВС України у м.Києві , про що свідчить лист від 24.10.2012 року Солом»янського РУГУ МВС України в м.Києві з повідомленням про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом втрати даних документів, а також постанова , прийнята за результатами заяви [PERSON] Відповідно до листа Солом»янської райдержадміністрації від 07.06.2013 року позивачці відмовлено у отриманні дублікату свідоцтва про право власності на житло у зв»язку із необхідністю згоди усіх співвласників на його отримання. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі документів, що підтверджують право власності. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на спадкове майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, досліджуючи зазначені обставини справи та оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, враховуючи те, що отримання дублікату правовстановлюючого документу, співвласником за яким є померла особа суперечить чинному законодавству, а відсутність такого документу перешкоджає оформленню спадщини позивачем, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, та як наслідок за нею підлягає визнання права власності на 2/3 частини квартири, де 1/3 частина належить позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/3 частина квартири належить в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] При цьому суд вважає, що оскільки спір виник фактично між двома співвласниками спірної квартири та Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація окремого цивільного інтересу у даній справі не має, даний позов у частині вимог до адміністрації задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України cтороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Згідно із постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК). Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. При поданні позову , виходячи із даних технічного паспорту на спірну квартиру, виготовленого станом на 29.06.2011 року, позивачкою , посилаючись на те, що інвентаризаційна ( балансова ) вартість квартири становить 219896грн., було сплачено 732,98 грн.судового збору, що відповідало вартості 1/3 частини квартири. Оскільки суд вважає, що оцінена вартість квартири станом на 2011 рік вочевидь не відповідає звичайним цінам на ринку на даний вид нерухомості станом на час розгляду справи, суд вважає, що позивачкою повинен бути сплачений максимальній розмір судового збору , що становить 3 654,00 грн., виходячи із чого вважає необхідним стягнути з позивачки на користь держави різницю між максимальним розміром судового збору та сплаченим , що становить 2921, 02 грн.( 3654,00- 732,98 грн.) , та відповідно до ст.88 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 732,98 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial