Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що з 5 липня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який був розірваний 22 серпня 2009 року. Під час шлюбу подружжям було за біржовим контрактом 4 грудня 1997 року придбано за 5790 грн. житловий будинок [ADDRESS] , який був оформлений на відповідача. Натомість вказана нерухомість була придбана за рахунок особистих коштів позивачки, оскільки до реєстрації шлюбу із відповідачем їй належала трикімнатна кв. [ADDRESS] , яку вона продала за 6100 грн. 25 вересня 1997 року, а на виручені кошти придбала спірний будинок. При цьому відповідач не надавав особистих коштів на придбання будинку [ADDRESS] . Оскільки про порушення свого права на будинок вона дізналась лише два роки потому через виникнення неприязних стосунків із відповідачем, що змусило її переїхати зі спірного будинку мешкати на іншу адресу, то просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на будинок [ADDRESS] . Не погоджуючись із поданим позовом [PERSON] подав відзив, де вказував, що позивачем не була спростована презумпція спільної власності сторін на будинок [ADDRESS] , як колишнього подружжя, оскільки не довела, що саме гроші від продажу кв. [ADDRESS] були використані на придбання спірного будинку. Зауважував, що саме його кошти були використані на придбання буд. [ADDRESS] , оскільки він отримав у вересні 1995 року компенсацію за шкоду, спричинену здоров`ю через професійне захворювання від ВАТ «Маркохім» в еквіваленті 4840 доларів США. Крім того рішенням суду від 27 березня 2013 року за ним було визнано право власності на буд. [ADDRESS] . Таким чином погоджувався визнати за позивачкою право власності на половину спірного житла. Від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де остання вказувала, що відповідача не довів отримання ним розміру компенсацію за шкоду, спричинену здоров`ю внаслідок профзахворювання. Додавала, що таку компенсацію відповідач отримав за час перебування у іншому шлюбі. При цьому вона взагалі не була обізнана про існування таких грошей у [PERSON] . Натомість, вказувала, що проміжок часу між продажу нею кв. [ADDRESS] та купівлею буд. [ADDRESS] був зумовлений тим, що вона чекала допоки продавець такого будинку оформить на нього правовстановлюючі документи, що відбулось 26 листопада 1997 року. Однак, не заперечувала факту, що вирішила жити зі своїм чоловіком, [PERSON] у будинку, тому продала свою квартиру та придбала спірне житло. Відповідачем, [PERSON] , суду було подано клопотання про застосування до вимог [PERSON] строків позовної давності, відмовивши з цих підстав у задоволенні позову. Також від [PERSON] надійшло клопотання про поновлення строку для подання позову до суду про визнання за нею права особистої приватної власності на буд. [ADDRESS] , де позивачка вказувала, що вона не пропустила такий строк, оскільки про порушення свого права власності вона дізналась лише два роки потому через виникнення неприязних стосунків із відповідачем, що змусило її переїхати зі спірного будинку до іншого житла. У судовому засіданні, [PERSON] , підтримуючи свої вимоги у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні тим, що викладену в її заявах по суті, вказуючи при цьому, що до укладення із відповідачем шлюбу вони разом не мешкали, однак після розірвання шлюбу продовжували жити разом в буд. [ADDRESS] . Підтверджувала, що з її згоди відповідач подавав позов у 2013 році для визнання дійним біржового контракту, за яким був придбаний такий будинок. Натомість, про претензія відповідача на спірний будинок вона дізналась у серпні 2019 року, коли запропонувала йому поділити його на дві рівні частини, проти чого [PERSON] заперечував, вважаючи будинок своїм. У 2020 році вона була змушена переїхати жити на іншу адресу, бо з відповідачем виникли неприязні стосунки через незгоду [PERSON] провести поділ такого будинку. Визнавала, що буд. [ADDRESS] був придбаний для проживання подружжя сторін, тому оформила документи на будинок на свого чоловіка, [PERSON] , бо довіряла відповідачу. Просила задовольнити позов повністю. Представник позивачки, адвокат Мацегора К. Ф., підтримуючи вимоги [PERSON] , просила суд задовольнити позов повністю. Відповідач, [PERSON] , заперечуючи проти задоволення позовних вимог та підтримуючи поданий ним відзив, вказував, що він мешкав разом із позивачкою ще до офіційного укладення між ними шлюбу з листопада 1995 року. Зазначав, що кв. [ADDRESS] позивачка обмінювала вже під час його фактичних шлюбних відносин із нею. Придбання буд. [ADDRESS] було спільним рішення його та позивачки, як подружжя. При цьому він із [PERSON] домовився, що вкладе свої кошти, отримані від компенсації по профзахворюванню, у придбання спірного будинку, в пошуку якого він приймав активну участь, бо разом із позивачкою займався пошуком будинку та особисто віддавав свої гроші за спірний будинок продавцю під час укладення біржового контракту. Додавав, що після розлучення із [PERSON] він залишився мешкати зі нею разом по [ADDRESS] та розмов про поділ будинку не було. Крім того у 2013 році зі згоди [PERSON] за ним було визнано право власності у цілому на спірний будинок за рішенням суду, проти чого позивачка не заперечувала. Визнавав при цьому, що кв. [ADDRESS] була позивачкою продана для придбання їх подружжям буд. [ADDRESS] , тому не заперечував проти проведення поділу між сторонами спірного житла порівну. Представник відповідача, адвокат Харитонова Г. Л., підтримуючи відзив [PERSON] , просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає поданий [PERSON] позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом було встановлено факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 5 липня 196 року до 22 серпня 2009 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 161, а також свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 263 (а. с. 4, 5). Факт набуття [PERSON] за 5790 грн. у період шлюбу із [PERSON] у власність житлового будинку [ADDRESS] (загальна площа 46,4 кв. м., житлова площа 21,6 кв. м), до складу якого входять житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б-1, вбиральня літ. В-1, огорожа літ. 1, підтверджується копіями: біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року, оформленого на Азовській універсальній товарній біржі; рішення від 27 березня 2014 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, яке набуло чинності 8 квітня 2014 року, про визнання дійсним договору купівлі-продажу буд. [ADDRESS] від 4 грудня 1997 року, оформленим біржовим контрактом № ВР-149, та визнання за [PERSON] права власності на буд. [ADDRESS] ; а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2015 року, яким визначено, що до складу буд. [ADDRESS] входить житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б-1, вбиральня літ. В-1, огорожа літ. 1 (а. с. 7, 8, 30). Суд зазначає, що продавець буд. [ADDRESS] набула права власності на таку нерухомість 26 листопада 1997 року, тобто незадовго до оформлення біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року. В той же час суд встановив, що [PERSON] за 6100 грн. у період шлюбу із [PERSON] продала належну їй кв. [ADDRESS] (загальна площа 52,7 кв. м., житлова площа 36,5 кв. м), що підтверджується копією біржового контракту № КР-47 від 25 вересня 1997 року, оформленого на Азовській універсальній товарній біржі (а. с. 6). Наявність у [PERSON] внаслідок професійного захворювання діагнозу хронічний обструктивний бронхіт з астматичними компонентом, емфізема легень першої стадії, легенева недостатність 1-2 ступеня підтверджується висновком № 6568 Обласної клінічної лікарні профзахворювань від 7 березня 1995 року (а. с. 49). Факт звільнення [PERSON] з роботи з ВАТ «Маркохім» 18 серпня 1995 року на пенсію внаслідок отримання 2 групи інвалідності підтверджується копією трудової книжки відповідача (а. с. 47-48). Отримання [PERSON] щомісячних виплат в рахунок спричиненого шкоди здоров`ю підтверджується наказом № 604/к від 23 серпня 2000 року ВАТ «Маркохім» (а. с. 50). Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 2 ст. 60 СК вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що слідує з наведених правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. В той же час, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із ч. 1 «Прикінцевих положень» СК вбачається, що СК набув чинності з 1 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбано подружжям сторін до 2004 року, тобто до набрання чинності СК, внаслідок чого при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Так за ч. 1, 2 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На підставі ст. 24 КпШС, яка визначає, що є роздільним майном подружжя, вбачається, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Однак, суд зазначає, що вказана норма не передбачає набуття у особисту приватну власність одним з подружжя майна придбаного за договором купівлі-продажу під час шлюбу. Натомість, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції на момент придбання буд. [ADDRESS] ), вбачається, що якщо один із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Отже, мова йде лише про врахування вкладення одного з подружжя у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності, а не про визнання такого майна особистою власністю одного з подружжя. Також відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічно за ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, з наведених норм права вбачається презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (зокрема, житловий будинок) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що конструкція як ст. 22 КпШС, так й ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте. Тому в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином суд на підставі встановлених обставин справи зазначає, що той факт, що спірний будинок був придбаний в нетривалий проміжок часу після продажу позивачкою кв. [ADDRESS] , яка на праві особистої власності їй належала, тобто з 25 вересня 1997 року до 4 грудня 1997 року, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя сторін, оскільки належних доказів, що саме гроші від продажу належної [PERSON] нерухомості були витрачені на придбання подружжям сторін буд. [ADDRESS] , позивачкою суду не було надано. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 334/9028/15-ц. У цьому сенсі суд врахував, що договір купівлі-продажу буд. [ADDRESS] був оформлений саме на відповідача, [PERSON] , зі згоди дружини останнього, [PERSON] , яка протягом усього цього часу з моменту придбання такої нерухомості не ставила питання про визнання за собою одноособово права власності на такий будинок, навіть у 2019 році, коли між сторонами по справі виник спір щодо поділу будинку між ними, бо погоджувалась на визнання за нею права власності на половину такого житла. Крім того суд зауважує, що розрив у часі між продажем позивачкою належної їй квартири 25 вересня 1997 року та придбанням спірного житлового будинку 4 грудня 1997 року, свідчить про недоведеність, що саме виручені від продажу квартири [PERSON] гроші були використані на придбання погруддям сторін буд. [ADDRESS] . Аналогічним чином суд відхиляє посилання відповідача в частині того, що саме його особисті кошти, отримані внаслідок виплати йому компенсації через професійне захворювання, були використані на придбання буд. [ADDRESS] , оскільки надані суду [PERSON] докази не спростовують належності такого майна до спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін. Суд також не приймає посилання відповідача про те, що [PERSON] визнавала право особистої приватної власності [PERSON] на спірний будинок внаслідок підписання нею спільної позовної заяви до суду, за якою судом було ухвалено рішення від 27 березня 2014 року, яким визнано за відповідачем право власності на буд. [ADDRESS] , оскільки таким рішення усувалась відсутність нотаріального посвідчення біржового контракту № ВР-149 від 4 грудня 1997 року, а не вирішувалось питання права власності на такий будинок, оскільки було підтверджено лише правомірність його набуття відповідачем. Натомість, суд, навпаки, вважає, що підписання позову [PERSON] також й [PERSON] , яка вже розлучилась офіційно із відповідачем на той час, однак продовжувала із ним мешкати разом, про визнання права власності за [PERSON] на буд. [ADDRESS] , свідчить про дотримання сторонами положень ст. 23 КпШС та ст. 65 СК щодо розпорядження за спільною згодою майном, нажитим ними за час шлюбу. При цьому в судовому засіданні сторони визнавали, що придбавали будинок цілеспрямовано для проживання у ньому як подружжя, та це було їх спільне рішення вкласти гроші у такий будинок. Крім того за встановленими обставинами справи суд зауважує, що до продажу кв. [ADDRESS] та оформлення купівлі-продажу буд. [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані разом в кв. [ADDRESS] , яка належала позивачці, що підтверджується копіями біржових контрактів № ВР-149 та № КР-47. Отже, суд дійшов переконання, що спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 22 КпШС та ст. 60 СК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як колишнього подружжя, оскільки набуто ними спільно за час їх перебування в шлюбі. Відповідно до п. 15 Постанови № 11 початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Таким чином суд вважає слушними посилання [PERSON] на те, що строки звернення до суду із позовом не були нею пропущені, оскільки після розірвання шлюбу між сторонами у 2009 році вони продовжили мешкати разом та лише у 2019 році у них виник спір щодо проведення поділу буд. [ADDRESS] . Отже, зважаючи на викладене вмотивування та

Outcome: partial