Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2), прохальну частину якого згодом уточнила, не змінюючи, а ні предмет позову, а ні підстави позову (а.с.33) та просить постановити рішення, яким: - визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; - скасувати право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; - скасувати реєстрацію права власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; - визнати за нею, позивачкою [PERSON] право власності ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 26 серпня 1989 року вона, позивачка, зареєструвала шлюб з відповідачем, який було розірвано за рішенням Болградського районного суду Одеської області 03 лютого 2016 року. В період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, позивачка та відповідач придбали вищезазначений житловий будинок, а тому позивачка вважає, що житловий будинок [ADDRESS] - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому звернулася з даним позовом до суду. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, та надала пояснення з підстав зазначених в позові. Відповідач до суду не прибув, про час та місце розгляду справи двічі повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.31, 37). Причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, пояснень, заперечень на спростування доводів, викладених в позовній заяві до суду не надав. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.38). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу спірного майна регулюються нормами Сімейного Кодексу України. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 26 серпня 1989 року у Лукашівській сільській раді Первомайського району Миколаївської області, актовий запис № 4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 03.02.2017 року, справа № 497/2335/16-ц, цей шлюб було розірвано (а.с.6). Рішення набрало законної сили 14.02.2017 року. 12.01.1999 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], жилою площею 31.0 кв.м. (а.с.7, 22-30). Даний договір був зареєстрований в КП «Болградське БТІ» 10.03.1999 року за № 10 (а.с.7, 23-30). Отже, на підставі вище вказаних доказів встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами під час знаходження у зареєстрованому шлюбі. Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 статті 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частинами першими статей 70, 71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Проаналізувавши перелічені правові норми, в силу вимог ст. 60 СК України та ст. 16 Закону України «Про власність» слідує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і у тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних підстав не мав самостійного заробітку. З огляду на наведені положення закону, чинного на момент виникнення правовідносин, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними під час шлюбу і доводити наявність такого права ні дружина ні чоловік не повинні. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Аналізуючи наведені докази, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, оскільки встановлено, що сторони перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали будинок за адресою: по [ADDRESS], тому відповідно до ст.60 СК України, цей будинок є майном, що набуте подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має piвні права володіння, користування i розпорядження цим майном, крім того ст. 70 зазначеного Кодексу передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння. Виходячи із правил ст.10 ч.2, ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України щодо засад змагальності сторін, обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, та уточнені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. У відповідності зі ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640.00 гривен. На підставі викладеного,

Outcome: approved