Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Після уточнення позовних вимог, прийнятих судом, позивачка вказує, що вона перебуває в шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 04.06.1989 року. В період шлюбу 19 січня 1990 року, відповідно до договору купівлі-продажу сторонами у даній справі був придбаний будинок [ADDRESS] . Позивачка просить суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] витрати на правову допомогу в сумі 2450 ( дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн., 2000 ( дві тисячі) грн. витрат на проведення оцінки майна, 1353 ( одна тисяча триста п`ятдесят три) грн. судового збору, сплаченого позивачкою при подачі позову до суду. Позивачка - [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, але її представник на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Лапко В.П. в судове засідання прибув, надав в судовому засіданні уточнену позовну заяву та просив її задовольнити. Відповідач - [PERSON] та його представник адвокат Неженець Т.І. в судовому засіданні позов визнали. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши відповідача, представників сторін, дослідивши надані позивачем письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки обґрунтовані, не суперечать законодавству, та підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячі з наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04 червня 1989 року між позивачем [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Новобурлуцькою сільською радою Чугуївського (нині Печенізького) району Харківської області, актовий запис № 04.( аркуш 5). За період проживання у шлюбі ними як подружжям, а саме 19 січня 1990 року відповідно до договору купівлі-продажу був придбаний будинок [ADDRESS] .( аркуш 6). Позивачка вказує, що вони з відповідачем не домовились про порядок поділу майна, тому вона вимушена звернутись до суду і просить суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2450 грн., 2000 грн. витрат на проведення оцінки майна, 1353 грн. судового збору, сплаченого позивачкою при подачі позову до суду. Згідно до ч. 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правового висновку, який Верховний Суд України зробив в постанові від 11.03.2015 року, ухваленої у справі № 6-21цс15, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою ( ч.1 ст. 65 СК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22, 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частини 1, 2 статті 69 Сімейного кодексу України вказує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Враховуючи те, що спірне майно згідно з ч. 2 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Провести добровільний розподіл майна, що є спільною власністю позивачки та відповідача, набутою у шлюбі, відповідач відмовляється, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись до суду. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved