Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . В цій квартирі також зареєстрований відповідач колишній співмешканець позивачки, який не проживає за вказаною адресою з 13 січня 2019 року. Відповідач у квартирі не проживає, не сплачує за комунальні платежі. Відповідач повертатись до місця реєстрації не збирається, приймати участь в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг не бажає, неодноразові звернення з проханням знятись з реєстраційного обліку ігнорує. Оскільки позивачка не має можливості сплачувати за комунальні послуги та потребує державної допомоги, а саме призначення субсидії на покриття виплат за комунальні платежі, вона просить позбавити права користування житловим приміщенням відповідача. У судове засідання позивач не з`явилась, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі. 19 лютого 2021 року надала суду заяву в якій проти заочного розгляду справи не заперечувала. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи, однак в судове засідання він не з`явився. Про час розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280\~ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що відповідно\~до свідоцтва\~про право\~власності на\~житло №\~ [NUMBER] \~від 03\~травня 2012\~року квартира\~ [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] Ѕ частка, [PERSON] Ѕ частка (а.с. 6). З копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 19 серпня 2020 року в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). З довідки № 196, від 20 серпня 2020 року виданої КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 3» вбачається, що відповідач в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає з 13 січня 2019 року і по теперішній час (а.с. 8). 03 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму житла квартири [ADDRESS] (а.с.\~11). До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Статтею 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України. Частиною 1 ст.\~319\~ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Розглядаючи цивільну справу та спірні правовідносини, що регулюються житловим законодавством, суд зазначає, що ст. 47 Конституції України, ст.\~9\~ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно до ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначила, що відповідач втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , оскільки не проживає з 13 січня 2019 року, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування квартирою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правилами ст.\~12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу. Реєстрація місця проживання відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю, а саме позбавляє її можливості отримати субсидію на оплату комунальних послуг. У добровільному порядку вирішити спір не вдається. Судом встановлено, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 13 січня 2019 року, також що реєстрація відповідача у квартирі позивача обмежує її у праві вільного користування та розпорядження власністю, тому суд вбачає підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі ст.ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР та ст. ст. 10-13, 81, 141, 258-259, 263-265,\~280,\~281 ЦПК України, суд

Outcome: approved