Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

позивачка звернулась у суд із позовом до відповідача у якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач не є членом наймача у вищевказаної квартири та зареєстрований у спірному житлі, як піднаймач. Однак, починаючи з червня 2012 року не проживає за вказаною адресою. На даний час місце перебування відповідача не відомо. Реєстрація відповідача створює перешкоди у користуванні майном. У відповідності до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, просить позов задовольнити. Відповідачем не подано відзиви, які б містили би заперечення на позов. 27 січня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 13 березня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суту за правилами загального позовного провадження. 01 квітня 2020 року позивачкою подано до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Просять позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце цього засідання, що підтверджено матеріалами справи. Не подав відзив на позовну заяву. Тому зі згоди сторони позивача, яка викладена в заявах, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 26 вересня 1977 року позивачу видано ордер № 562 на право зайняття спірної квартири /арк. спр. 12/. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані, окрім позивачки, як основного квартиронаймача, також відповідач [PERSON] , як піднаймач, що підтверджено довідкою ЛКП «Дністер» від 28.11.2019 № 2633. Між сторонами укладено договір піднайму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] /арк. спр. 13/. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно з ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Аналіз ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Повертаючи до матеріалів справи суд установив, що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі з червня 2012 року, що підтверджено актами ЛКП «Дністер» від 29.06.2012, 20.09.2012, 04.01.2013, 09.12.2015, 04.07.2018, 07.11.2018, 11.02.2019, 13.05.2019, 17.10.2019, 16.12.2019. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки відповідач добровільно залишив зареєстроване місце проживання, не проживає у ній понад встановлений строк збереження права користування такою без поважних причин; жодних поважних причин відсутності відповідача за вказаною адресою суд не встановив; відповідач не несе обов`язків тимчасово відсутньої особи, які покладені законом, а тому суд прийшов висновку, що відповідача необхідно визнати таким, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Суд приймає аргументи позивача, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи, та такі відповідають вимогам закону. Суд застосовує спеціальні норми права, передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР, адже саме вони регулює спірні відносини, що склались між сторонами, та на які поряд із загальними нормами права вірно покликався позивач у позовній заяві. Інших обставини справи, які б мали вирішальне значення для правильного вирішення справи та на які сторони не покликались, суд не встановив. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи та який необхідно стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved