Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила надати їй дозвіл на виїзд її малолітньої дитини [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], на час дії запрошення та проїзного документу дитини в період з 01.06.2014 року по 31.12.2016 року з терміном перебування протягом 90 календарних дні; дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя в період з 01.06.2014 року по 31.12.2016 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.7.2004 року. Шлюб між ними розірвано 18.01.2006 року. Від шлюбу мають спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Навесні на її адресу надійшло запрошення до Федеративної Республіки Німеччини від родини її мами - [PERSON], яка там проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON]. З огляду на цю обставину вона має намір влітку 2014 року разом із сином відвідати своїх рідних в Німеччині, проте відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини,її фізичного, духовного та морального розвитку, та спілкування з близькими рідними. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Пояснила, що останнім часом не можуть з відповідачем дійти мирної згоди щодо дозволу на виїзд дитини за кордон. До березня місяця 2014 року все було нормально, в січні батько дитини надав дозвіл на виготовлення закордонного паспорта. До цього всі попередні роки відповідач неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон, заперечень у нього не було. Відповідач має заборгованість по аліментах. Та після того як було винесено постанову про розшук майна боржника відповідач почав вимагати від неї відмовитись від пені по аліментах взамін на це пообіцяв надати дозвіл на виїзд сина. ЇЇ мати проживає з 1992 року в Німеччині, одружена, має громадянство Німеччини, вона з своїм чоловіком піклуються про дитину, приймають активну участь у вихованні дитині, підтримують дитину матеріальну, надають можливість дитині подорожувати, розвивати свій світогляд, дитина вивчає німецьку мову. З березня 2014 року відповідач фактично не відвідує дитину. Участі в утриманні дитини відповідач фактично не приймає, надає мізерну матеріальну допомогу в розмірі 200 грн. в місяць, батьківські обов'язки в повному обсязі не виконує, участі в житті дитини не приймає, не цікавиться його життям. Крім цього в дитини є проблеми з розвитком щелепи, тому буде мати можливість на консультацію з цього приводу в клініці Німеччині. Її батьки мають нормальний психічний та фізичний стан здоров'я. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва та рішення Апеляційного Суду м. Києва встановлено графік його спілкування з сином. З сином не має можливості спілкуватися та відвідувати дитину, так як проживає далеко за 300 км., а коли у нього виходить то дитина зі слів дитини завжди зайнята, в зв'язку з чим рішення опікунської ради не виконується. Дідусю біля 80 років, він зовсім не розмовляє російською мовою, а дитина лише починає вчити німецьку мову, тому якщо щось станеться він не зможе пояснити. Не заперечує щоб дитина розвивались, бачила рідних, їздила, але час іде і дідусь і бабуся вже не в тому фізичному стані, щоб дивитися за дитиною. Бабуся дитини також має проблеми зі здоров'ям та є завзятим курцем, тому на його думку який приклад вона може показати дитині. Стосовно заборгованості по аліментах , то вона з 2008 року, в зв'язку з його звільненням з роботи він не мав можливості сплачувати борг. Не вбачає необхідності у тому, що дитині потрібне лікування. На даний час у нього є дружина та маленька дитина. Представники третіх осіб: Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянського районної відділу Державної міграційної служби України Головного управління в місті Києві справу просили розглядати у відсутності їх представників, не заперечували щодо задоволення позову. Заслухавши сторін суд вважає, що позов належить задовольнити частково враховуючи таке. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7 статті 7 СК України). Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до частини 1 статті 160, частини 1 статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2004 року, який розірвали, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого [PERSON] 14 березня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с.9). Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] року народження, в свідоцтві про народження якого записаний та є батьком відповідач по справі [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки ЖЕК-301 від 26.03.2014 року № 1354 до складу сім'ї позивачки [PERSON] входить син [PERSON], 2004 року народження (а.с.16) Відповідно до довідки школи І-ІІІ ступенів №190 Деснянського району міста Києва від 16.04.2014 року №1350 [PERSON], 2004 року народження дійсно є учнем 4-В класу школи І-ІІІ ступенів №190 міста Києва Деснянського району і адміністрація школи не заперечує проти його поїздки за кордон. На період відсутності місце навчання за учнем зберігається. Учень зарахований до класу з вивченням німецької мови (а.с.17). Відповідно до довідки консультативно - діагностичного центру Деснянського району м. Києва від 31.03.2014 року [PERSON], [INFO] перебуває на диспансерному обліку у лікаря - ортодонта з 22.09.2009 року (а.с.18). Відповідно до довідки Відділу державної виконавчої служби Жмеринського МРУЮ Вінницької області від 01.04.2014 року №4/2 виданої [PERSON] заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.04.2014 року становить 25654,27 грн. (а.с.19). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Частиною 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Зазначеним Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не заборонено на багаторазове вивезення дитини за кордон. Згідно зі ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Суд не приймає заперечення відповідача в частині того, що дідусь та бабуся його неповнолітнього сина, які проживають в Німеччині не можуть здійснювати догляд за дитиною, так як відповідно до довідки загальної лікарської практики Доктора Медицини [PERSON] пані [PERSON],[INFO] та пан [PERSON],[INFO], що мешкають за адресою [ADDRESS], 30655,є психічно та фізично здоровими для піклування за їхнім 10 -літнім онуком. Інші припущення відповідача нічим не доведені. Відповідач в своїх поясненнях не заперечує щоб дитина розвивались, бачила рідних, їздила до них. Суд, з урахуванням викладеного,

Outcome: partial