Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що зазначений будинок є власністю позивачки. У вказаному будинку за згодою колишніх власників [PERSON] та [PERSON] зареєстрований відповідач [PERSON] Відповідач ніколи в будинку не проживав, з'явився за весь час лише один раз, та на прохання знятися з реєстраційного обліку нічого не відповівши знову зник. За таких обставин, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, в якому вона проживає. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивачкам необхідно для того, щоб вільно розпоряджатися своїм правом власника - продати будинок. Від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, при цьому відповідно до письмової заяви представник позивачки позовну заяву підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідачіа у судове засідання. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак до суду не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив. Суд вважає, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик до суду надсилалися за зареєстрованим його місцем проживання, відомості про яке отримані судом в порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України, однак згідно поверненим повідомленням відповідач за цією адресою не проживає, а відповідно до абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зі згоди представника позивачки, що викладена в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договорів дарування від 3 травня 2012 року (а.с. 5, 6) [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], подарували своїй дочці [PERSON] (а.с. 4 - 7) 4/25 частин та 21/25 частину, відповідно, будинку [ADDRESS] на земельній ділянці загальною площею 2840 кв.м., про що до Державного реєстру правочинів були внесені реєстраційні записи (а.с. 12). Крім того, на підставі зазначених документів, що підтверджують право власності, власником вказаного будинку зазначена [PERSON], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок приватного житлового фонду від 17.04.2012 року (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 18 травня 2012 року [PERSON] помер [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис № 85 (а.с. 8). Згідно копії паспорту позивачки, а також довідки Арцизької міськради Одеської області, Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області [PERSON], [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с. 10, 11, 17). Факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 2011 року підтверджується актом опитування свідків (а.с. 14, 15). Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 19 березня 2013 року позов [PERSON] та [PERSON] задоволено частково та [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку, який належить позивачці на праві приватної власності (а.с. 19 - 20). Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 19 липня 2013 року за заявою відповідача згадане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с. 27), а ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 08 вересня 2014 року позов [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду (а.с. 28). Отже, в судовому засіданні встановлено, що за вищевказаною адресою відповідач не проживає більше одного року, що підтверджується вищезазначеними дослідженими доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною, та за визначеним частиною 1 статті 71 ЖК України загальним правилом не повинна перевищувати шести місяців. Початок спливу часу відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Епізодична поява особи в жилому приміщенні лише для виду з метою його утримання не може розглядатися як повернення, що перериває сплив шестимісячного строку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад шість місяців в жилому приміщенні. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад шість місяців без поважних причин. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням (ст. ст. 71, 72 ЖК України стосуються збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді). Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. В судовому засіданні встановлено, що даний спір виник між позивачкою, яка є власником житлового будинку згідно договору дарування та відповідачем, у зв'язку з чим чинним є правило ст. 405 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні із досліджених доказів, відповідач не проживає по [ADDRESS], біль ніж один рік без поважних причин, також його відсутність за вказаною адресою понад шість місяців не відповідає випадкам, передбаченим пунктами 1 - 7 ст. 71 ЖК України, які передбачають, що право користування житловим приміщенням зберігається за відсутніми впродовж шести місяців з дня закінчення строку, вказаного у відповідному пункті. Суд вважає, що, враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] не проживає на спірній житловій площі, його можна визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] у зв'язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved