Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, індексації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04 серпня 2008 року її прийняли на роботу на посаду бухгалтера в ТОВ «БУ-1 Прилуки» та звільнили з 10 листопада 2015 року з займаної посади за згодою сторін. За період роботи з жовтня по листопад 2015 року зарплату їй відповідач не виплачував. Крім того їй не виплачувалась індексація заробітної плати. При звільненні позивачки відповідач не здійснив повний розрахунок усіх належних їй сум, а саме: заборгованість по заробітній платі у розмірі 1960 грн., індексації заробітної плати 9012,53 грн., компенсації за невикористаних 119 днів щорічної відпустки у сумі 7275, 47 грн., які й до цього часу не виплачені. В зв'язку із затримкою відповідачем розрахунку при звільненні, позивачка просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, індексації, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку, а також 5000,00 грн. моральної шкоди, пояснюючи це тим, що у зв»язку з своєчасною невиплатою їй оплати праці вона зазнала моральних страждань, перебуває постійно в пригніченому стані через відсутність засобів до існування, порушенні нормальних життєвих умов, протягом тривалого часу була позбавлена матеріальних засобів для існування, що вимагало додаткових зусиль для організації її життя. Позивачкою було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату у сумі 1960 грн., невиплачену компенсацію за невикористані 111 днів відпустки в сумі 6786,54 грн., невиплачену індексацію заробітної плати у сумі 10817,43 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що становить станом на 30 березня 2016 року 6700, 26 грн., та грошові кошти у сумі 5000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме: в частині виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. В частині виплати індексації зазначили, що індексація не нараховувалася, але проти позовних вимог заперечують , оскільки остання не нараховувалася з вини позивача, яка працювала на посаді бухгалтера. Також заперечують проти задоволення вимог про стягнення компенсації в зв»язку з несвоєчасним здійсненням розрахунку при звільненні з тих самих підстав та відсутністю коштів на підприємстві. Вимоги про стягнення моральної шкоди також не визнають в зв»язку з їх безпідставністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні показав, що дійсно позивач працювала на підприємстві де він був директором на посаді бухгалтера. Під час звільненні їй не було здійснено виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Також зазначив, що на підприємстві не здійснювалося індексації заробітної плати . З яких причин він пояснити не може, оскільки даним питання займався головний бухгалтер, який є співзасновником підприємства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: 04 серпня 2008 року [PERSON]»янко О.М. прийнято на роботу в ТОВ «БУ-1 Прилуки» на посаду бухгалтера на підставі наказу №118 від 04 серпня 2008 року( а.с.7). 10 листопада 2008 року [PERSON]»янко О.М. звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі наказу №28 від 09 листопада 2015 року( а.с.7,8). 19 листопада 2015 року [PERSON]»янко О.М. звернулась до директора ТОВ «БУ-1 Прилуки» з письмовою вимогою провести з нею розрахунок по виплаті заробітної плати, компенсації за час невикористаної відпустки, а також індексації за весь період її роботи на підприємстві. Дана вимога була отримана ТОВ «БУ-1 Прилуки» 26.11.2015 року(а.с.9). Як встановлено судом та визнано сторонами на день розгляду справи необхідні до виплати при звільненні позивачки суми виплачені не були. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до розрахунку заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2015 року по 10 листопада 2015 року становить 1960 грн(а.с.205). Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. При визначенні суми грошової компенсації за невикористані відпустки суд виходить з роз»яснень, даних в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно яких при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100, з послідуючими змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Частиною 1 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справ, не підлягають доказуванню. Так в судовому засіданні встановлено і визнано представниками відповідача, що невиплачена заробітна плата становить 1960 гривень, а компенсація за 111 днів невикористаної відпустки становить 6786,54 гривни в зв»язку з чим дані обставини не підлягають доказуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з нормами ст. ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п.п. 2.2.7 п. 2.2 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Суми індексації заробітної плати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата). При розрахунку індексації заробітної плати враховуються основні показники, з яких було обраховано коефіцієнт індексації, зокрема, вказівка базових місяців, з яких обраховано суму індексації. З наданих суду відповідачем штатних розписів вбачається, що з серпня місяця 2008 року по травень 2009 року заробітна плати [PERSON]»янко О.М. становила 880 гривень, з травня 2009 року по вересень 2011 року 1100 гривень, з вересня 2011 року по грудень 2014 року 2685 грн, в грудні 2014 заробітна плата збільшена до 4\~000 гривень, за таких обставин базовими місяцями для розрахунку індексації заробітної плати є серпень 2008 ,травень 2009,вересень 2011 та грудень 2014 року. З розрахунку наданого позивачем вбачається, що індексація заробітної плати становить 10817,43 гривни, а з розрахунку відповідача 6766,03 гривни. Суд вважає, що розрахунки позивача є не вірними, оскільки останній при їх здійсненні не врахував базового місяця грудень 2014 року в якому позивачці було підвищено заробітну плату і в зв»язку з чим використав невірні коефіцієнти індексації. Невірність розрахунків відповідача полягає в тому, що останній хоча і вірно зазначив базові місці, але використав коефіцієнти, які не відповідають базовому місяці грудню 2014 року. Суд не погоджується з розрахунками сторін і здійснивши свої підрахунки визначає суму індексації в розмірі 6486,36 гривень, з якою погодилися як позивач так і представники відповідача. Суд не приймає до уваги твердження представників позивача, що індексація не підлягає стягненню, оскільки вона не була нарахована з вини позивача, яка працювала бухгалтером, оскільки дані твердження є безпідставними. Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року зі змінами, якою був затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні, а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період. Оскільки позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01 вересня 2015 року по 10 листопада 2015 року (43 робочих дні), заробітна плата за вересень 2015 року становить 1470 грн., за жовтень 2015 року 1470 грн., то її середньоденний заробіток складає 68,37 гривень.(2940( нарахована заробітна плата)/43(кількість відпрацьованих днів)). Отже, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 11 листопада 2015 року по 05 квітня 2016 року включно буде складати: 68,37 х 102 = 6973,74 грн. де 102 - кількість робочих днів затримки виплати. Оскільки відповідач у день звільнення не провів остаточного розрахунку із позивачкою, а саме не сплатив заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані відпустки, то відповідно з нього підлягає стягнення на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку. Суд вважає безпідставними твердження представників відповідача, що середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні не підлягає стягненню, оскільки позивач будучи бухгалтером не здійснила нарахування даних виплат,так як обов»язок з виплати всіх сум при звільненні покладається на роботодавця. Частиною першою ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також враховує роз'яснення, надані у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що з вини відповідача було порушено законні права позивача на отримання належних йому грошових сум, що призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя (необхідності пошуку коштів для забезпечення своїх потреб та потреб своєї сім`ї з інших джерел, звільнення з роботи з вини роботодавця, необхідності пошуку та працевлаштування, звернення до суду з позовом). Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, характеру, тривалості та тяжкості моральних страждань позивача, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 500 гривень, відповідає засадам розумності та справедливості, а також доведені позивачкою саме у такому розмірі, відповідно суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial