Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, треті особи: Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області, Державна реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції про визнання права власності на обєкт нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом, вказавши на те, що 04.01.2013 року померла мати позивачки [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на: житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: вул. Комсомольська, 90, с. Марївка, Запорізького району Запорізької області. За життя [PERSON] склала заповіт, в якому зробила заповідальне розпорядження: належний їй житловий будинок в с. Марївка вул. Комсомольська 90 Запорізького району Запорізької області та взагалі все належне їй майно на час смерті заповіла позивачці [PERSON] Спадщину, відкриту після смерті [PERSON] позивачка прийняла у встановлені законом строки звернувшись з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказане майно. В звязку з тим, що оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку позивачка не має змоги, вона змушена була звернутися до суду з позовною заявою. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила розглядати справу за її відсутністю Представник відповідача виконавчий комітет Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Запорізької районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Заперечення до позовної заяви відсутні. Представник третьої особи Державної реєстраційної служба Запорізького районного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим на підставі ст..197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. У відповідності до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у звязку з наступним. Факт смерті [PERSON], померлої 04.01.2013 р. підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 252149, виданим Марївською сільською радою Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 01. Відповідно до заповіту, складеному 13 лютого 1996 року, [PERSON] заповіла все своє майно дочці [PERSON] Спірний житловий будинок з господарськими спорудами побудовано у 1956 році. [PERSON] Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26.08.1948 року встановлено, що кожний громадянин та кожна громадянка СРСР мають право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок для чого здійснюється відвід земельних ділянок в безстрокове користування. Забудова відбулась в передбаченому діючим на той час законодавством порядку. Відповідно до ст. 21 ЦК 1922 року внаслідок спадкування приватної власності на землю ділення майна на рухоме та нерухоме скасовується. Скасування ділення майна на рухоме та нерухоме само по собі свідчить, що їх правовий режим не відрізнявся. Діючий ЦК 1922 року не мав жодної норми, яка б встановлювала будь-які відмінності та застереження щодо різниці в набутті права власності на рухоме та нерухоме майно, жодної норми, яка б встановлювала особливий режим набуття права власності на нерухоме майно. Ст. 52 ЦК 1922 року визнано, що відрізнялась власність державна (націоналізована та муніципалізована ), б) кооперативна, в) приватна. При цьому ст. 54 ЦК визначалося, що предметом приватної власності можуть бути немуніципалізовані будівлі та будь-яке інше майно, що не виключено із приватного обороту. Ст. 182 ЦК визначала, що немуніципалізовані будівлі це володіння, а саме, будинок з прилягаючими до нього житловими та службовими дворовими побудовами. Таким чином, виходячи з норм ЦК 1922 року майно могло бути або в державній або в приватній власності без особливого на це дозволу, за принципом виключення. Питання належності майна вирішувалось в залежності від того, чи було дане майно муніципалізоване чи ні, чи не було воно виключене із приватного обороту. Тобто, якщо будівля (домоволодіння) не була націоналізована чи муніципалізована, вона не є предметом виключення із обороту, вона є приватним володінням особи без жодного на то державного підтвердження та оформлення. Відповідно до ст. 58 ЦК 1922 року власнику належало право володіння, користування та розпорядження майном. Конституція СРСР 1936 року ст. 10 зазначала, що право приватної власності громадян на їх трудові доходи та збереження, на житловий будинок та підсобне домашнє господарство, на предмети домашнього побуту та обіходу, на предмети особистого вжитку та зручностей, рівно як і права спадкування приватної власності громадян охороняються законом. У відповідності до вказаного [PERSON] Міністрів СРСР від 26.08.1948 року прийнято Постанову, п. 2 якої визначено, що побудовані на відведених під будівництво індивідуальних житлових будинків земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Таким чином, діюче у вказаний період цивільне законодавство передбачало право особистої приватної власності на таке майно як індивідуальний житловий будинок. Таким чином, на 1956 рік [PERSON] набула право власності на зазначений будинок у встановленому законодавством України порядку, що діяв на час набуття права власності. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст.2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходу від участі в суспільному виробництві індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. На запит суду Запорізькою районною державною нотаріальною конторою Запорізької області надано копію спадкової справи № 85/2013, відкриту після смерті [PERSON], з матеріалів якої вбачається, що позивач [PERSON] прийняла спадщину належним чином, інших спадкоємців немає. Відповідно до Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності ( ст. 392 ЦК України). Належність при житті [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: с. Марївка вул. Комсомольська, 90 Запорізького району Запорізької області підтверджується копією технічного паспорту та копією Державного акту на право власності на землю, серія ЗП 000007-2899 від 26.04.1996 р. в яких власником вказано [PERSON]. Відповідно до довідки № 568/01 наданої 18.08.2015 р. виконавчим комітетом Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області спадкове майно, а саме житловий будинок є в наявності, знаходяться на території Марївської сільської ради за адресою: с. Марївка вул. Комсомольська, буд. 90 Запорізького району Запорізької області. На підставі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обєкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформаційних довідок, які містяться в матеріалах справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідки з ТОВ «ЗМБТІ» відомості про реєстрацію зазначеного нерухомого майна відсутні. Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечуються. Суд не піддає сумніву достовірність документів, наданих позивачем як докази. Таким чином, суд вважає, що позивачкою доведені ті обставини на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved