Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, та просить постановити рішення, яким стягнути на її користь в інтересах сина [PERSON], [INFO] аліменти з батька [PERSON] у твердій грошовій сумі, по 1000 гривен щомісячно, починаючи з 18 лютого 2013 року і до досягнення сином повноліття. Дитина знаходиться повністю на утриманні позивачки, добровільно матеріальної допомоги відповідач не надає, хоча має таку можливість, так як працює на тимчасових роботах має хоч і не стабільний але хороший заробіток, який витрачає виключно на свої потреби. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що з часу розірвання шлюбу, син [PERSON], [INFO] повністю перебуває на її утриманні. З відповідачем була домовленість, що він добровільно буде надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Однак, по теперішній час, відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків. Жодним чином не допомагає, нічим сина не забезпечує, крім того не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, станом здоровя, навчанням. Лише інколи в телефонному режимі вітає сина з днем народження. Стверджувала, що оскільки відповідач не дотримався обіцянки про надання матеріальної допомоги сину, то аліменти слід стягнути за минулий час з 18 лютого 2013 року. Вона позивачка працює реалізатором на Київському ринку м. Одеси, отримує заробітну плату біля 5\~000 гривен, проживає на орендованій квартирі, за оренду якої сплачує 2\~000 гривен, а також несе витрати на комунальні послуги. Крім того, забезпечує сина усім необхідним: продуктами харчування, засобами гігієни, одягом, канцелярськими принадлежностями, ліками, несе усі витрати на навчання сина. Такі ж обовязки покладаються на батька, який свідомо ухиляється від їх виконання. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча сповіщений належним чином за адресою свого постійного місця реєстрації: вул. Мічуріна, №4, с. Городнє, Болградський район, Одеська область (а.с.13), про що в справі є відповідні докази (а.с.14). Будь-яких, заяв, пояснень, заперечень на спростування доводів, викладених в позовній заяві до суду не надсилав. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.15). Розглянувши подані документи та матеріали, заяви позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 13.02.2005 року, який було розірвано рішенням Болградського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2010 року, та набрало законної сили 19.10.2010 року (а.с.5). 13 листопада 2005 року від цього шлюбу народився син [PERSON], батьками якого є позивачка та відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії 1-ЖД № 030910 (а.с.6). Відповідно до довідки № 419 від 24.02.2016 року, виданої виконавчим комітетом Городненської сільської ради Болградського району Одеської області неповнолітній [PERSON], [INFO], повністю знаходиться на утриманні та вихованні позивачки (а.с.7). Відповідачу суд пропонував подати пояснення, заперечення, докази на спростування доводів, викладених в позовній заяві (а.с.11, 14), однак відповідач знехтував своїм правом, та не надав суду жодних документів. На підставі досліджених доказів суд вбачає, що позивачка перебуває у скрутному матеріальному становищі та має необхідність в отриманні аліментів, оскільки усі витрати несе самостійно, забезпечуючи сина усім необхідним: продуктами харчування, засобами гігієни, одягом, канцелярськими принадлежностями, ліками. Сплачує навчання в школі та гуртках. Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст. 182 Сімейного кодексу України обставин на підтвердження матеріального стану та стану здоровя як відносно позивачки, так і відносно відповідача суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи.\~ Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою ( ч.1 ст. 141 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має нерегулярний, мінливий дохід, а відтак розмір аліментів, які він зобов'язаний сплачувати на утримання дитини, має бути визначено у твердій грошовій сумі. З урахуванням обставин, які перелічені в ст. 182 СК України, суд визначаючи розмір аліментів виходить з того, що відповідач не надав до суду жодних доказів щодо місця роботи та розміру його доходів, про які також не відомо і позивачці, а тому розмір його доходів належними доказами не підтверджений, та вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина по 1 000.00 гривен щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів з 18 лютого 2013 року суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивачка в своїх поясненнях посилалася на домовленність між нею та відповідачем щодо надання останнім в добровільному порядку допомоги на утримання сина, Однак з часу розірвання шлюбу, відповідач жодним чином не виконує свої батьківські обовязки, з аналогічними позовними вимоги раніше до суду позивачка не зверталася. У відповідності до положень ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). З огляду на вищевказане, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, в судовому засіданні розяснювалися позивачці положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України. Враховуючи, що позивачка не надала належних доказів того, що вона вживала заходів для одержання аліментів із відповідача [PERSON], суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовний вимог в частині стягнення аліментів за минулий період з 18.02.2013 року. У відповідності зі ст.ст.79, 88 ЦПК України також підлягає стягненню на користь держави з відповідача судовий збір у розмірі 551.20 гривен. На підставі викладеного і

Outcome: partial