Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 26.05.1998 року вона з Відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому у Прибилівській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис № 2. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які на даний час є неповнолітніми. Вказує, що у неї з відповідачем подружнє життя не склалося. У них різні характери та погляди на життя, через що виникають різного роду суперечки та непорозуміння. Вони не проживають повноцінним подружнім життя більше 4 років, а тому проживання та збереження шлюбу втратило будь-який сенс. А тому просила шлюб розірвати, місцем проживання дітей визначити її місце проживання та після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «Вінтонюк». В судове засідання Позивачка [PERSON] не з'явилася, однак у позовній заяві просила розгляд справи провести у її відсутність та про результати розгляду повідомити її поштою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення, просив розгляд справи провести без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 26 травня 1998 року між Позивачкою та Відповідачем у Прибилівській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області зареєстровано шлюб (а.з. № 2), що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 4). За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], 12.10.2005 (а.с. 5, 6). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Судом встановлено, що Відповідач та Позивачка шлюбних відносин не підтримують, примирення між ними не можливе. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам Позивачки, що має істотне значення, а тому суд приходить до висновку, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, а подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам Позивачки і даний шлюб слід розірвати. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи позовну вимогу Позивачки, яку визнав Відповідач, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «Вінтонюк». Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою сторін. Враховуючи те, що діти проживають разом з матірю та перебувають на її утриманні, а Відповідач жодних заперечень на позов не подав та повністю визнав позовні вимоги, суд вважає, що місцем проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], слід визначити місце проживання його матері [PERSON] (Позивачка). Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON], [INFO], на момент розгляду справи досяг 14 років, він має право обрати своє місце проживання самостійно. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved