Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного Управління державної казначейської служби України у Запорізькій області, Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, правонаступником якого є Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2006 року (справа № 2-481/2006) на її користь стягнуто з [PERSON] борг в розмірі 12684,78 грн. Рішення набрало законної сили та на його виконання був отриманий позивачкою виконавчий лист №2- 481/2006, виданий 11.07.2006 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя та пред`явлений до примусового виконання до Ленінського ВДВС. Протягом тривалого часу рішення не виконувалось, виконавчий лист був втрачений державним виконавцем, у зв`язку з чим позивачка зверталась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, який отримала 16.07.2012 року та 18.07.2012 року повторно пред`явила до примусового виконання, проте рішення суду до жовтня 2013 року не виконувалось. Згодом до ВДВС надійшло повідомлення УПФУ про те, що [INFO] боржник помер і 27.08.2015 року державним виконавцем Гришуновою Т.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року задоволена скарга позивачки та визнана неправомірною бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області при виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-481/2006 від 20.03.2006 року про стягнення [PERSON] на користь позивачки боргу в розмірі 12684,78 грн. Вважає, що довготривалою бездіяльністю державних виконавців та невиконанням рішення їй завдана майнова шкода в розмірі 12684,78 грн., яку вона просить стягнути в судовому порядку. Також позивачці була заподіяна моральна шкода, розмір якої становить 5000 грн., розмір якої вона визначає враховуючи характер порушення її прав, глибини її душевних страждань, вимоги розумності і справедливості. Вважає свої вимоги законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим просить їх задовольнити у повному обсязі. Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області надало відзив на позовну заяву в якому зазначило, що згідно з положеннями Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України забезпечує казначейське вслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку. Таким чином, саме Державною казначейською службою України, а не її територіальними органами здійснюється виконання судових рішень про стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Також зазначив, що у позивача відсутні підстави для відшкодування шкоди, оскільки необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об`єктивно не можливо через відсутність у боржника майна. Обов`язок доведення наявності майна у боржника покладається на стягувача. Наявність лише рішення суду про визнання протиправною бездіяльності органу державної виконавчої служби не є підставою для відшкодування збитків. Також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки обставини, які зазначає позивачка не підпадають під норми права, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги. Просять в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі через його необґрунтованість та недоведеність. Державний виконавець Присяжнюк Д.В. Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивачкою в обґрунтування своїх вимог не надано відомостей стосовно наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В задоволенні прозову просить відмовити. Начальником Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Сулаковим Е.І. подані пояснення в яких зазначено, що позивачка звернулась до суду поза строками позовної давності, про поновлення яких вона не просила. Вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також зазначив, що обов`язок виконання рішення суду може бути покладено на правонаступників боржника. Факт неотримання позивачем боргу зумовлено діями боржника та об`єктивними існуючими обставинами. Таким чином у боржника відсутнє майно на яке за законом можливе стягнення, державним виконавцем не заподіяна шкода стягувачу під час виконання рішення, а тому в даному випадку не можуть застосовуватися норми ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України. Позов не може бути задоволений оскільки не завдані збитки внаслідок неправомірних дій або бездіяльності державного виконавця. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Гуцал Т.О. підтримали позовні вимоги та пояснили, що позовні вимоги є обґрунтованими, ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2017 року за скаргою позивачки, якою визнана неправомірною бездіяльність державних виконавців при виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-481/2006 від 20.03.2006 року про стягнення [PERSON] на користь позивачки боргу в розмірі 12684,78 грн., набрала законної сили. Тобто встановлений факт, який не підлягає доказуванню. Просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області та Державної казначейської служби України Фокіна А.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала та зазначила, що наявність лише ухвали про визнання неправомірною бездіяльність державних виконавців Дніпровське відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області при виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-481/2006 від 20.03.2006 року, не є підставою для задоволення позову. Необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об`єктивно не можливо через відсутність у боржника майна. Обов`язок доведення наявності майна у боржника покладається на стягувача. Позовні вимоги вважає безпідставними, у зв`язку з чим просить в задоволенні позову відмовити. Представник Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі в судовому засіданні також проти позову заперечував, зазначивши, що через відсутність у відповідача будь-якого майна, на яке можливо було звернути стягнення, єдиним джерелом його доходу була пенсія, на яку було звернуто стягнення та позивачка частково отримала повернення своїх коштів. Жодних підстав для стягнення на користь позивачки матеріальної і моральної шкоди не має. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30.11.2017 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя постановлена ухвала по справі № 2-481/06, провадження № 4к-с/334/53/17 за скаргою [PERSON] на бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, яка постановою Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, залишена без змін. Зазначеною ухвалою скаргу [PERSON] задоволено, визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області при виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2006р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 12684,78 грн. В обґрунтування позову про стягнення матеріальної шкоди [PERSON] посилається обставини, встановлені вказаною ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року, вказуючи, що тривалим невиконанням судового рішення, що в подальшому призвело до унеможливлення його виконання, їй завдано матеріального збитку у розмірі нестягнутої на її користь суми 12684,78 грн. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року у справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, яка постановою Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, залишена без змін, встановлено, що на виконанні Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя Головного ТУЮ у Запорізькій області у зв`язку із примусовим виконанням рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2006р. перебував виконавчий лист № 2-481/2006, виданий 11.07.2006р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 12684,78 грн. Зі змісту ухвали вбачається, що у 2007 році державним виконавцем Ленінського ВДВС здійснювалась перевірка майнового стану боржника, у зв`язку з чим на його адресу надходила відповідь ОП ЗМБТІ про відсутність зареєстрованих за боржником [PERSON] на праві власності об`єктів нерухомості. Оскільки виконавчий лист був втрачений, [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, який вона отримала 16.07.2012 та 18.07.2012 пред`явила до виконання. В той же день державним виконавцем Смірновою С.М. було відкрито виконавче провадження, 31.07.2012 передане державному виконавцю Персидській Т.О. У серпні-вересні 2012 року державним виконавцем проводилися виконавчі дії для встановлення майна боржника, 24.12.2012 року виконавче провадження було передано на виконання іншому державному виконавцю Шотіній К.Л., яка 05.02.2013 року винесла постанову про звернення стягнення на пенсію боржника.. Як встановлено ухвалою суду від 30.11.2017 року, з пенсії [PERSON] було утримано та перераховано стягувачу за період з 04.10.2013 року по 19.12.2014 року 1458,78 грн. При цьому, у квітні 2014 року державним виконавцем було встановлено про відсутність реєстрації за боржником нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення. У зв`язку з повідомленням, що боржник помер, 27 серпня 2015 року державним виконавцем Гришуновою Т.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника [PERSON] . На підставі цього було встановлено, що неправомірна бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області стала причиною несвоєчасного виконання судового рішення, що призвело до порушення прав стягувача. Через довготривале невиконання державними виконавцями рішення суду, а також через смерть боржника, що унеможливлює, на думку позивачки, повернення її коштів, остання вважає, що присуджені за рішенням суду з [PERSON] кошти у сумі 12684,78 грн. повинні бути стягнуті на її користь з держави, як майнова шкода, заподіяна їй діями державних органів через неналежне виконання рішення суду. З такими доводами позивача суд не погоджується з наступних підстав. У пункті 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначається, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, якою визначається, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала - якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Судом встановлено, що за час перебування виконавчого листа на виконанні у Дніпровському ВДВС м. Запоріжжя на користь позивачки були частково стягнуті кошти з пенсії боржника [PERSON] в розмірі 1356,20 грн., що підтверджується матеріалами справи та позивачкою не заперечувалось під час розгляду справи. Тобто, бездіяльність, яка полягала у несвоєчасному зверненні стягнення на пенсію боржника, була припинена з 05.02.2013 року, з часу винесення відповідної постанови державного виконавця. Невиконання повною мірою рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2-481/2006 було зумовлено відсутністю у боржника [PERSON] рухомого чи нерухомого майна або коштів, достатніх для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, визначений законом. Встановлена судом бездіяльність державних виконавців призвела до несвоєчасного виконання судового рішення, як це встановлено ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року, а виконавче провадження було закрито на підставі п.3 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника [PERSON] , про що було повідомлено стягувачу. Статтею 1216 ЦК України визначається поняття спадкування і що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Позивачка не зазначає та не надає доказів про її звернення як кредитора, до спадкоємців [PERSON] з метою подальшого виконання рішення суду. У п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначається, що до юридичної особи не переходять зобов`язання боржника за виконавчим документом. Присуджені з неї на користь стягувача кошти мають компенсаційний характер. Необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення стягнення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об`єктивно не можливо через відсутність у боржника майна. Для висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред`явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов`язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо. Отже аналізуючи у сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди позивачкою є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. При вирішенні позову в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 56 Конституції України визначається, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Факт бездіяльності державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області щодо довготривалого виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2006 року, встановлений ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2017 року по справі № 2-481/06 за скаргою [PERSON] на бездіяльність державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області. Проаналізувавши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено спричинення їй моральної шкоди бездіяльністю державних виконавців, яка встановлена судовим рішенням, і яка призвела до душевних страждань, однак виходячи з доводів позову в частині спричинення моральної шкоди, суд вважає недоведеним розміру відшкодування. На думку суду, вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю державних виконавців Дніпровського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, але мають бути задоволені частково, в розмірі 1000,00 грн., що на думку суду є співмірним моральним стражданням позивачки, які були доведені нею в суді.

Outcome: partial