Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу дитині(сину) на виїзд за межі території України без згоди та супроводу другого з батьків, посилається на те, що вона з 19.08.2006 року по 21.10.2014 року перебувала у шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO], який на даний час проживає разом з позивачкою, на даний час виникла необхідність виїзду за кордон дитини з метою оздоровлення. Оскільки нотаріальний дозвіл від 30.09.2015 року, який надавався відповідачем на виїзд дитини за кордон у супроводі матері [PERSON] закінчився 30.09.2018 року та відповідач проживає у Херсонській області на телефонні дзвінки не відповідає, це унеможливлює надання письмової згоди на виїзд дитини за кордон. Позивачка просить суд, надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди батька до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Хорватії, Чорногорії, Греції, Об'єднаних Арабських Еміратів, Ізраїлю, країн Шенгенської угоди та інших країн Європи неповнолітньому [PERSON] [INFO], який не досяг 16-ти річного віку у супроводі матері [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] для оздоровлення на період з дня набрання цим рішенням законної сили до 31.12.2023 року. Ухвалою судді від 27.02.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначені в ухвалі терміном 10 днів з дня отримання даної ухвали. Ухвалою судді від 21.03.2018 року відкрито провадження по цивільній справі, судовий розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява, про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлена про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з'явилася. До початку розгляду справи по суті, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивачка та відповідач є батьками [PERSON] [INFO] згідно свідоцтва про народження від 04.08.2009 року, актовий запис № 92. У довідці ОСББ «ЕСКО» зазначено, що [PERSON], проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.10.2019 року шлюбу зареєстрований 19 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до нотаріально завіреної заяви відповідач [PERSON] надав дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон в період з 30 вересня 2015 року по 30 вересня 2018 року. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 цих Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітнім сином до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Хорватії, Чорногорії, Греції, Об'єднаних Арабських Еміратів, Ізраїлю, країн Шенгенської угоди та інших країн Європи з метою оздоровлення дитини однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дитині дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення . Щодо періоду на який позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд, а саме з часу набранням цим рішенням законної сили і до 31.12.2023 року, то суд вважає такий період занадто тривалим, його тривалість необгрунтована і не відповідає вимогам закону (суд може надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення), тому враховуючи всі обставини суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, терміном до одиного року у період з 03.06.2019 року по 02.06.2020 року, який відповідатиме інтересам дитини. Дата початку можливого виїзду за кордон не повинна бути поза строком набрання рішенням суду законної сили.

Outcome: partial