Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом і просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться на [ADDRESS] та зняти з реєстрації [PERSON] у відділі Державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Солом'янського району реєстраційної служби Головного управління юстиції міста Києва. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником особового рахунку та головним квартиронаймачем не приватизованої квартири загальною площею 41,8 кв.м, яка знаходиться на [ADDRESS], а відповідач є її братом, який зареєстрований в даній квартирі з 21.09.1989 року. Позивачка зазначає, що відповідач хоча і зареєстрований в [ADDRESS], але вже тривалий час не проживає в ній, що дає їй підстави вважати, що він втратив право користування цим приміщенням. Виходячи з того, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк, залишив його добровільно, забрав особисті речі та виїхав з квартири, витрат по утриманню квартири не несе, житлово-комунальні послуги також не сплачує, просить задовольнити позов. 26.05.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 28.09.2015 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом і просить застосувати щодо позовних вимог позивача наслідки порушення терміну звернення до суду та на підставі чого у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити, та усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у вказану квартиру. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що маючи на меті позбавити його права користуватися спірною квартирою, а згодом маючи на меті приватизувати квартиру та виключити його із осіб, що отримають право власності позивач за зустрічним позовом стверджує, що позивач за первісним позовом не надає суду об'єктивної причини його не проживання у спірній квартирі. Крім того, зазначає, що у нього відсутні ключі від спірної квартири, а той факт, що він не беру участі в утриманні квартири відповідає дійсності лише частково, оскільки у 2015 році він сплачував належну частку квартирної плату за себе за виключенням житлово-комунальних послуг, які позивачка за первісним позовом та інші наймачі споживають відповідно то приладів обліку, на підтвердження чого надав копії платіжних документів (а.с. 44, 45). Так, позивач в зустрічному позові посилається на ту обставину, що він є особою яка сповідує мусульманську релігію, а оскільки в квартирі [ADDRESS] тільки дві кімнати, які суміжні між собою, а в квартирі крім позивачки за первісним позовом та відповідача за первісним позовом ще зареєстровані та проживають, син [PERSON], її дочка та онука, та без реєстрації чоловік дочки, то його віра не дозволяє, як мусульманину перебувати у нічний час у одній кімнаті із особами жіночої статі, що не є його дружиною, тому за домовленістю із сестрою, у 2014 році за її проханням, враховуючи відсутність нормальних для нього умов для проживання та з релігійних підстав, він добровільно погодився виїхати з спірної квартири та винаймав житло, а згодом став мешкати у іншому місці перебуваючи у цивільному шлюбі. Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджує, що не полишав квартиру на тривалий час, більше шести місяців, регулярно відвідував сестру, але ночувати у квартирі за релігійних та практичних причин можливості у нього вже не було. При цьому позивач за зустрічним позовом посилається на те, що протягом усього часу приймав участь в оплаті житлово-комунальних послуг шляхом передачі готівки позивачці за первісним позовом, але навесні 2015 року фактично був позбавлений можливості потрапити до квартири, замки було змінено, а відношення до нього різко змінилося, на вхідні двері квартири та двері у велику кімнату позивачкою за первісним позовом були встановлені замки, від яких у нього немає ключів, що створює для нього непереборні перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням. Також, позивач за зустрічним позовом зазначає, він є хронічно хворою людиною, так-як у нього цукровий діабет та інші наслідки цієї важковиліковної хвороби, які змушують його підшукувати умови проживання, які б давали можливість близькій людині надавати йому нагляд та допомогу, яку він не може отримувати, мешкаючи у спірній квартирі. В той же час, позивач за зустрічним позовом посилається на ту обставину, що влітку 2015 року він перебував на стаціонарному лікуванні та операції з приводу флегмони лівого стегна, а тому тимчасово був відсутній у спірній квартирі, в зв'язку з чим строк не перевищує шести місяців, а тому постав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Щодо наданих позивачкою за первісним позовом актів в якості доказів, то позивач за зустрічним позовом вважає, що вони не підтверджують його не проживання в спірній квартирі протягом шести місяців, а тому і відсутні підстави на позбавлення його права користуватися спірним житлом. До того ж, в зустрічній позовній заяві позивач просив застосувати строки позовної давності на підставі ст. 256, 257 ЦПК України. Позивачка за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник позивачки за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі. Крім того, посилаючись на вимоги ст. 60 ЦПК України, представник позивача за первісним позовом вважає, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів в підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог. Зокрема, в своїх письмових запереченнях проти зустрічного позову представник позивача за первісним позовом посилається на те, що позивач за зустрічним позовом не звертався до відповідача за зустрічним позовом, третіх осіб чи відповідних органів з заявами, що йому чинять перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також не додано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у нього відсутні ключі від спірної квартири, і через неприязні стосунки з відповідачем за зустрічним позовом у нього відсутня можливість потрапити у спірну квартиру. Крім того, представник позивача за первісним позовом звертав увагу суду на те, що у зустрічному позові відповідач посилається на ту обставину, що він є хворим на діабет, в якості способу доказування вказаної обставини останнім додано консультативний висновок ПАТ «Холдингової компанії «МЕДБУД» та Виписка за № 1652 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, але вказані документи датовані 26 серпня 2015р. та 27 липня 2015р. відповідно, а тому не є належними доказами у справі, так-як отримані позивачем за зустрічним позовом після того, як йому стало відомо про перебування у провадженні Солом'янського районного суду м. Києва відповідного позову. До того ж, представник позивача за первісним позовом зауважив, що цукровий діабет у позивача за зустрічним позовом (згідно Виписки за №1652 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого) було виявлено вперше, та стаціонарне лікування він проходив лише 2 дні, що відповідно аж ніяк не може розцінюватись, як поважною причиною не проживання у спірній квартирі понад 6 місяців. Також, представник позивача за первісним позовом зауважував на тому, що позивач за зустрічним позовом не заперечує факту не проживання у спірній квартирі 6 місяців, в той же час посилається на неприязні стосунки між сторонами, проте нічим вказані обставини не підтверджує, окрім як власних припущень та надуманих доводів. У своїх запереченнях представник позивача за первісним позовом, щодо наданих позивачем за зустрічним позовом доказів сплати за комунальні послуги зазначив те, що оскільки вони датуються червнем та вереснем 2015р., тобто після дати коли позивачу за зустрічним позовом стало відомо про перебування відповідного позову у провадженні Солом'янського районному суді м. Києва, то вони не є належними доказами які свідчать про належне виконання ним обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення. З огляду на це, представник позивача за первісним позовом вважає, що вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, як і не підлягає застосуванню строків позовної давності через те, що вони не були пропущенні при подані первісного позову. Представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні зустрічний позов підтримав, просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, проти первісного позову заперечував посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача за первісним позовом та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України). Судом встановлено, що [PERSON], є власником особового рахунку не приватизованої квартири загальною площею 41.8 кв.м, яка знаходиться на [ADDRESS], що підтверджується Довідкою форми №3 від 24.04.2015 року (а.с. 9). Згідно довідки форми №3 від 24.04.2015 року, виданої комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] (далі - відповідач), [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає в квартирі понад 19 років, своїх речей в квартирі не має, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає та не виявляє бажання проживати за своїм місцем реєстрації з власного бажання. В обґрунтування своїх вимог позивачка за первісним позовом надала суду три акти від 23.01.2015 року, 20.03.2015 року та 22.04.2015 року, складені та підписані комісією у складі майстрів технічних дільниць КП «Чоколівське» та сусідами за місцем проживання позивачки за первісним позовом, засвідчені директором та майстром т/д КП «Чоколівське» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, з яких вбачається, що дані особи підтвердили, що відповідач в спірній квартирі з 1996 року не проживає, місце проживання його невідоме, особистих речей в квартирі не виявлено. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Судом вказана позиція позивачки приймається до уваги з огляду на наступне. В судовому засіданні, позивачка за первісним позовом пояснила, що з 1978 рік по 1994 рік проживала у спірній квартирі, але не була зареєстрована. З 1994 рік по 1996 рік проживала разом з чоловіком в іншому місці, але з 1996 року повернулась у спірну квартиру для догляду за її та відповідачем за первісним позовом матір'ю, тоді і була зареєстрована у спірній квартирі. Відповідно до довідки ф. №3 від 24.04.2015 року відповідач за зустрічним позовом був зареєстрований в спірній квартирі з 21.09.1989 року. З 1996 року відповідач за первісним позовом не проживає в спірній квартирі, витрат по її утриманню не несе. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], у суду не має підстав ставити їх під сумнів. Так, свідок [PERSON] пояснив, що проживає в тому ж будинку вже багато років, що і позивачка за первісним позовом, є її сусідом, підтримує дружні стосунки з нею, знає відповідача за первісним позовом ще з малечку. Близько 15 років відповідач за первісним позовом не проживає в спірній квартирі, так-як переїхав до місця проживання дружини. В свою чергу, свідок [PERSON] пояснила, що проживає в тому ж будинку з 1992 року, що і позивачка за первісним позовом, є її сусідкою, знає відповідача за первісним позовом. Зазначила, що відповідач за первісним позовом з 90-х років не проживає у спірній квартирі, проте інколи навідував позивачку за первісним позовом, а з 2000 - х років і зовсім перестав навідуватись, так-як переїхав жити до своєї дружини. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні підтвердив суду, що не має сумніву у даних показаннях свідків, що були надані у судовому засіданні. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що до весни 2014 року вона підтримувала нормальні стосунки з відповідачем за первісним позовом хоча той і не сплачував за житлово-комунальні послуги, однак з весни 2014 року їх стосунки з відповідачем за первісним позовом погіршились через те, що вона неодноразово зверталась до нього з проханням надати їй необхідні документи для отримання субсидій для оплати комунально-житлових послуг, через відсутність у неї можливості сплачувати їх у тому розмірі, що нараховується і відсутністю зі сторони відповідача за первісним позовом будь-якої матеріальної допомоги, проте відповідач за первісним позовом відмовився отримувати довідку для отримання субсидії. Будь-які намагання з її сторони зв'язатись з відповідачем за первісним позовом та вирішити ситуацію виявились безрезультатними. Разом з тим, на запитання представника відповідача за первісним позовом пояснила, що не заперечує проти проживання відповідача за первісним позовом у спірній квартирі та не чинить йому перешкод у користуванні і проживанні. Як пояснив представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні, так дійсно відповідач за первісним позовом не проживає у спірній квартирі, так-як його місце проживання разом з дружиною за адресою: [ADDRESS]. Разом з цим, представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні зауважив, що проживання відповідача за первісним позовом у спірній квартирі не можливе через відсутність у ній належних умов для проживання та релігійних переконань самого відповідача за первісним позовом. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні наголошував на тому, що відповідач за первісним позовом є особою яка сповідує мусульманську релігію, а оскільки в квартирі [ADDRESS] тільки дві кімнати, які суміжні між собою, в якій крім позивачки за первісним позовом та відповідача за первісним позовом ще зареєстровані та проживають, син [PERSON], її дочка та онука, та без реєстрації чоловік дочки, то його віра не дозволяє, йому як мусульманину перебувати у нічний час у одній кімнаті із особами жіночої статі, що не є його дружиною. В той же, час представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні на запитання суду зазначав, що ні він ні сам відповідач за первісним позовом не мають доказів, які можуть підтвердити поважність причин відсутності відповідача за первісним позовом понад 6 місяців у спірній квартирі, а наявність цукрового діабету у позивача за зустрічним позовом (згідно Виписки за №1652 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого) та проходження стаціонарного лікування протягом 2-х днів, не є належними доказами поважності такої причини. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є добровільність виїзду громадянина в інше місце проживання та не проживання у жилому приміщенні понад шести місяців, такі данні підтверджуються належними та допустимими доказами, які відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних у судовому засіданні як свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерті. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу. Як вбачається з матеріалів справи позивачка за первісним позовом надала суду три акти від 23.01.2015 року, 20.03.2015 року та 22.04.2015 року на підтвердження не проживання відповідача за первісним позовом в спірній квартирі з 1996 року та відсутністю його особистих речей у спірній квартирі. Хоча, представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні стверджував про те, що зазначені акти не підтверджують не проживання відповідача за первісним позовом в спірній квартирі понад шести місяців, та є неналежними доказами у справі, але в той же час надаючи пояснення по справі підтвердив той факт, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад шість місцеві, а його постійне місце проживання разом з дружиною за адресою: [ADDRESS]. До того ж, підтвердив суду, що не має сумніву у наданих [PERSON] та [PERSON] показань суду щодо не проживання [PERSON] в спірній квартирі понад шість місяців. Таким чином, акти від 23.01.2015 року, 20.03.2015 року та 22.04.2015 року належним чином завірені директором та майстром т/д КП «Чоколівське» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, доводять факт не проживання відповідача за первісним позовом в спірній квартирі понад шести місяців, тому відповідають вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, що дає суду підстави дійти висновку про відсутність відповідача за первісним позовом в спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Отже, позивачка за первісним позовом змушена за відповідача за первісним позовом сплачувати комунальні послуги, чим їй чиняться перешкоди у вільному користуванні спірною квартирою, відповідач за первісним позовом, будучи зареєстрованими в спірному жилому приміщенні, там не проживає, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє. В той же час, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача за первісним позовом проте, що відповідач за первісним позовом має намір у майбутньому сплачувати частину житлово-комунальних платежів по виділених рахунках або на підставі угоди між сторонами, оскільки будь-якими доказами це не підтверджено. Таким чином, представник відповідача за первісним позовом будь-яких правдоподібних доказів своїм твердженням, які б заслуговували на увагу, в своїх запереченнях на первісний позов не навів та суду не надав. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» /з наступними змінами / роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 71 ЖК України у суду є всі підстави визнати відповідача за первісним позовом такими, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного. Так, позивачка за первісним позовом просила суд зняти з реєстрації [PERSON] у відділі Державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Солом'янського району реєстраційної служби Головного управління юстиції міста Києва. Проте, така вимога заявлена безпідставно, що вбачається з наступного. Зняття з реєстрації фізичної - особи підприємця з обліку, тобто її припинення можливе лише в випадках визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців». Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язаніз державною реєстрацією юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, проте його положення не підлягають застосуванню до правовідносин у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням. В зв'язку з чим, при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не можуть бути заявлені вимоги про зняття з реєстрації фізичної - особи підприємця з обліку, так-як рішення у такій справі не є підставою припинення фізичної - особи підприємця в розумінні ст. 46 Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» та в розумінні ст. 16 ЦК України способом захисту при вирішенні судом такої категорії спорів. Щодо строків позовної давності про застосування яких було заявлено представником відповідача за зустрічним позовом, то необхідно зазначити наступне. Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Вимогу про захист порушеного права суд приймає до розгляду незалежно від закінчення строку позовної давності. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Проте, при вирішенні негаторного позову до нього не застосовуються правила щодо позовної давності. Оскільки вимоги негаторного позову полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент пред'явлення позову, то з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Враховуючи положення ст. 71, 72 ЖК України, надані позивачкою за первісним позовом докази та предмет заявленого позову, то вона звернулась з негаторним позовом до якого строки позовної давності не застосовуються. Щодо вимог за зустрічним позовом, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Так, в зустрічному позові заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням та вселенням в нього позивач посилається на ту обставину, що відповідачка за зустрічним позовом змінила замки в спірній квартирі, а нові ключі у нього відсутні. В свою чергу, суд не приймає такі твердження до уваги, виходячи з того, що в судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом пояснив, що нібито наявність перешкод у потрапляння в квартиру вбачаються тільки зі слів самого позивача за первісним позовом, доказів які б свідчили про такі перешкоди у нього відсутні. Будь-яких доказів, зміни позивачкою за первісним позовом замка у спірній квартирі, відповідач за первісним позовом, суду також не надав. Крім того, як пояснив представник позивача за зустрічним позовом, знов таки зі слів самого позивача за зустрічним позовом, він намагався потрапити у спірну квартиру у червіні-липні 2015 року, тобто після відкриття провадження в справі та призначення справу до судового розгляду. Таким чином, на час подання позивачкою за первісним позовом, перешкоди позивачу за зустрічним позовом з її боку в проживанні в спірній квартирі не вчинялись та були відсутні, а позивачем за зустрічним позовом будь-яких доказів, які б відповідали вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, суду не надано. В той же час, суд звертає увагу на те, що позивач за зустрічним позовом просить вселити його у спірну квартиру при цьому зазначає, що там відсутні умови для його проживання, а оскільки він є особою яка сповідує мусульманську релігію, а в квартирі [ADDRESS] тільки дві кімнати, які суміжні між собою, в якій крім позивачки за первісним позовом та відповідача за первісним позовом ще зареєстровані та проживають, син [PERSON], її дочка та онука, та без реєстрації чоловік дочки, то його віра не дозволяє, йому як мусульманину перебувати у нічний час у одній кімнаті із особами жіночої статі, що не є його дружиною. Проте, як вбачається з матеріалів справи, підтверджується показаннями свідків, поясненнями представника позивача за зустрічним позовом, то позивач за зустрічним позовом переїхав до місця проживання його дружини за власним бажанням, підтвердженням чого є акти від 23.01.2015 року, 20.03.2015 року, 22.04.2015 року належним чином завірені директором та майстром т/д КП «Чоколівське» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації та показання свідків [PERSON] та [PERSON]. Отже, позивач за зустрічним позов з власної ініціативи та за власним бажанням перестав користуватися спірною квартирою. Також, суд не приймає до уваги надані позивачем за зустрічним позовом доказів сплати за комунальні послуги в зв'язку з тим, що вони датуються червнем та вереснем 2015р., тобто після дати коли позивачу за зустрічним позовом стало відомо про перебування первісного позову у провадженні Солом'янського районному суді м. Києва, а тому вони не є належними доказами які свідчать про належне виконання ним обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення. Будь-яких доказів, які б свідчили про вжиття ним заходів, направлених на захист порушених прав, якщо такі порушення мали місце, суду також не надав. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази, надані позивачем за зустрічним позовом в обґрунтування заявлених ним вимог, є необґрунтованими та не відповідають способам доказування, визначених ст.ст.57-60 ЦПК України. Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Будь-яких доказів своїм твердженням, які б заслуговували на увагу, позивач за зустрічним позовом до суду не навів та не надав. Враховуючи викладене вище, надані суду докази при вирішенні спору, відсутність будь-яких доказів твердженням позивача за зустрічним позовом, викладеним ним у зустрічному позові, не можуть бути прийняті судом до уваги. Оскільки, судом було встановлено, що станом на момент розгляду даної справи позивач за зустрічним позовом втратив право користування спірним приміщенням, то відсутнє і його порушене житлове право, яке підлягає захисту.

Outcome: partial