Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Кальміуському району, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі з 18.03.2006 року. Від вказаного шлюбу мають спільних дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини між ними припинилися в 2017 році та після цього діти залишилися проживати разом з нею. Діти знаходяться на повному матеріальному забезпеченні позивачки, в той час як відповідач по справі участі у вихованні дітей не приймає. З відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей, між тим на теперішній час має місце заборгованість з їх виплати. Батько дитини не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, чим порушує її права. Позивачка має намір виїхати разом з дітьми за межі України, оскільки на теперішній час працевлаштована у Республіки Польща. У зв'язку з викладеним просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України до Республіки Польща без згоди батька строком на три роки. В ході судового розгляду представник позивачки - адвокат [PERSON] уточнив позовні вимоги та просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України до Республіки Польща без згоди батька в наступні періоди: з 29.10.2018 року по 04.11.2018 року, з 22.12.2018 року по 07.01.2019 року, з 25.03.2019 року по 31.03.2018 року, та з 25.05.2019 року по 01.09.2019 року, тобто на період канікул дітей. Позивачка та її представник - адвокат [PERSON], в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримали уточнені вимоги, просили позов задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивачки, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Кальміуському району Бартош Н.О., в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки періоди виїзду за межі України, зазначені позивачкою в позовних вимогах, співпадають із шкільними канікулами. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.08.2017 року шлюб, зареєстрований 18 березня 2006 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 144 - розірвано та після реєстрації розірвання шлюбу залишено позивачці прізвище «Штефан». Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.06.2017 року було стягнуто з [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS], аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи утримання з 03.05.2017 року. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини та спільного господарства не ведуть, діти залишились проживати разом з матір'ю. З відповідача було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання дітей, між тим, на теперішній час наявна заборгованість з їх виплати становить станом на 8350,00 грн. З довідки виданої КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 50» вбачається, що у відповідності наказу від 31.08.2018 року 3 187 «Про структуру 2018-2018 навчального року», визначено терміни канікул: з 23.10.2018 року по 04.11.2018 року, з 22.12.2018 року по 07.01.2019 рік, з 25.03.2019 року по 31.03.2019 року. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що випливає з ч.2 ст.150 СК України. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Так, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (57-95-п) (у ред.. постанови КМУ від 25 серпня 2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дітей за кордон, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дітей сторін за кордон, і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved