Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що вона проживає у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. З 11.09.1977 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 16.09.1992 року розірвано, після чого останній виїхав на інше місце проживання та за адресою: [ADDRESS] більше не проживав, участі в утриманні даного нерухомого майна не приймав. При цьому в усній формі довірив їй розпоряджатися їхнім спільним майном на свій розсуд. Тому, починаючи з 1992 року, вона одноособово володіє та користується вказаним нерухомим майном, здійснює ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Будинок побудований та розташований на земельній ділянці, яка надавалась [PERSON] відповідно до договору від 27.05.1981 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, вона позбавлена можливості зареєструвати своє право на нього. А тому просить визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та прохала їх задовольнити, пояснивши суду, що в 1977 році вони з [PERSON] уклали шлюб, а в 1989 році побудували будинок. В 1992 році шлюб було розірвано, аліменти бувший чоловік не платив, сказавши, що в рахунок цього залишає будинок, але в неї не було коштів для його переоформлення. Представник позивачки [PERSON] також підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що право власності на даний будинок оформлено не було, але позивачка 21 рік безперервно, відкрито та одноосібно володіла цим майном. Представник відповідача Уханенко С.Г. позов визнав та пояснив суду, що з позовних вимог вбачається, що [PERSON] отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку, але право власності на нього не зареєстрував, у зв`язку з чим ні в нього, ні в позивачки таке право не виникло. В 2013 році він помер і спадкоємці про своє право власності на даний будинок не заявили. А тому з врахуванням положень п.11 та п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача Демиденко А.Г. пояснив, що позиція міської ради щодо визнання позовних вимог залишається без змін. [PERSON], як представник третьої особи [PERSON], пояснив суду, що даний будинок входить до спадкової маси, право на який заявили [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у зв`язку з чим відкрита спадкова справа і в Броварському міськрайсуді розпочато суд з приводу поділу спадкового майна через те, що [PERSON] та [PERSON] не надають матері померлого правовстановлюючих документів на будинок. Спадкодавець приймав участь в утриманні цього будинку, а також надавав позивачці кошти на його утримання, а саме: на підключення телефону та проведення газопроводу до будинку, а також неодноразово пропонував їй продати будинок та на виручені кошти добудувати будинок в с.Пухівка, в якому проживати разом або придбати їй інший будинок. Крім того позивачка весь час знала про місце проживання співвласника будинку, неодноразово приїздила до нього, в тому числі і на похорони. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надавши суду письмові пояснення від 16.05.2014 року, в яких просять розглянути справу без їх участі, вказавши, що вони за отриманням спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] в складі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] до нотаріуса не зверталися. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вони будувалися в одному кварталі і вона бачила як позивачка разом з чоловіком будувала будинок. Згодом вона дізналася, що чоловік поїхав до матері, а позивачка з дітьми залишилася проживати в цьому будинку, здійснювала його ремонт, провела газ. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивачка з чоловіком спочатку жили добре, будувалися, а в 1992 році розірвали шлюб. Під час розлучення чоловік сказав, що будинок залишиться їй і дітям. Свідок [PERSON] пояснила суду, що будівництво будинку, в основному, здійснювали батьки позивачки. А через 2-3 роки після будівництва [PERSON] з будинку виїхав. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивачка після закінчення будівництва будинку в с.Пухівка приїздила до нього на вхідчини, де знаходилася 2 чи 3 дні, здійснювала там ремонт. [PERSON] пропонував їй продати будинок і проживати разом з ним. Також приїздила на дні народження до дітей, які проживали з батьком, була і на похороні останнього. Вислухавши позивачку та представників сторін, представника третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом та вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00013134832 від 04.12.2013 року, позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11 вересня 1977 року. Під час шлюбу подружжям був побудований житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 27.05.1981 року, який прийнятий в експлуатацію, що підтверджується актом приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чигиринської міської ради 28.06.1989 року. Виходячи з цього, вище вказане домоволодіння належало позивачці та її чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності у відповідності до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (1970р.), який діяв на час виникнення даних правовідносин, незважаючи на відсутність правовстановлюючого документа на вказаний будинок. 16 вересня 1992 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № [NUMBER], після чого, як встановлено в судовому засіданні з показів позивачки та свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], вони стали проживати окремо, при цьому позивачка залишилася проживати в зазначеному будинку. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи з цього, володілець за давністю є незаконним володільцем, оскільки він заволодів чужим майном, і право власності за давністю у нього виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Також однією з підстав набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, згідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», є добросовісне володіння цим майном, тобто, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може бути пред`явлений законним володільцем або особою, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. В судовому засіданні встановлено, що позивачка знала, що дане домоволодіння належить їй та її бувшому чоловікові, з яким, з її ж пояснення суду, була усна домовленість про його переоформлення на дітей в рахунок сплати аліментів, але не була узаконена в нотаріальному порядку через відсутність в неї коштів на той час, при цьому вона проживає у вказаному будинку як його співвласник, а не набула його з якихось інших підстав, про що свідчить і її посилання в позовній заяві на те, що [PERSON] довірив їй розпоряджатися їх спільним майном. Отже, наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності на дане майно за набувальною давністю. Крім того в матеріалах справи відсутні будь - які дані про домовленість позивачки з [PERSON] про умови користування нею належною [PERSON] частиною житлового будинку або про відмову останнього від неї на користь позивачки, при цьому в судовому засіданні з показів представника третьої особи [PERSON] та свідка [PERSON] було встановлено, що позивачка постійно підтримувала відносини зі своїм бувшим чоловіком [PERSON], який пропонував їй продати належний їм будинок, а виручені кошти витратити на добудову нового будинку та на придбання їй іншого домоволодіння. Всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів позивачка не довела обставини, які б підтверджували добросовісне заволодіння нею спірним домоволодінням, та відкрите і безперервне володіння ним протягом десяти років, оскільки проживання в цьому будинку та його утримання не є підставою добросовісного набуття. Згідно до актового запису про смерть № 34 від 30.09.2013 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00013619721 від 18.03.2014року, [PERSON] помер [INFO]З врахуванням того, що ? частина спірного домоволодіння, як майна нажитого під час шлюбу, могла належати позивачці, на його іншу ? частину відкрилася спадщина. Як встановлено судом та вбачається з відомостей приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області № 92/02-14 від 02.06.2014 року, до кола спадкоємців зазначеної вище спадщини входять мати померлого спадкодавця [PERSON] та його діти [PERSON] і [PERSON], при цьому із заявами про відмову від спадщини після померлого 29.09.2013 року [PERSON] ніхто не звертався, чим спростовуються письмові пояснення третіх осіб [PERSON] та [PERSON] з приводу того, що вони за отриманням спадщини у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], до нотаріуса не зверталися і на нього не претендують. Таким чином, за наявних обставин позивачці слід було ставити питання про визнання за нею права власності лише на ? частину вище вказаного домоволодіння як його співвласниці, а оскільки ні вона, ні її представник до винесення судового рішення не змінили підставу і предмет позову, то суд не може виходити за межі позовних вимог з власної ініціативи. Доводи представника позивачки [PERSON] в частині того, що даний житловий будинок не належав померлому [PERSON] є безпідставними та суперечать наявним в матеріалах справи та зібраним судом доказам, адже навіть самою позивачкою не заперечується той факт, що вказаний будинок був побудований нею та [PERSON] в період перебування ними в шлюбі. Крім того, як вже зазначалося вище, спірний будинок був прийнятий до експлуатації, після чого у позивачки та її бувшого чоловіка [PERSON] виникло право на дане домоволодіння як у співвласників цього майна. Також в п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). А тому, оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вважає, що позивачка одноосібно набула право власності на побудоване під час шлюбу домоволодіння за набувальною давністю. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed