Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3300 щомісячно, та додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 900 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем з 01.03.2011 року по 26.04.2018 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі від якого [INFO] народилась дочка [PERSON] . Малолітня дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, вимушена звернутися до суду. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дочки, у відповідь на відзив вказала, що дочка часто хворіє і потребує постійного лікування (а.с. 39-42). Відповідач в судовому засіданні позов в частині стягнення аліментів визнав частково, вказавши, що має можливість сплачувати аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В решті позову просив відмовити, оскільки розмір заробітної плати не є достатнім, щоб сплачувати додаткові витрати. Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 6). Малолітня дитина проживає з матір`ю (а.с. 7), що відповідачем не оспорюється. Позивачка офіційно не працює, через часті хвороби дитини не має можливості працевлаштуватися. Відповідач працює в ТОВ «Вдалолії» начальником збуту (маркетингу), отримує мінімальну заробітну плату, його дохід на вказаному підприємстві за період з 01.03.2018 року по 31.03.2019 рік склав 41121,71 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Вдалолії» № ВД000000004 від 04.04.2019 року (а.с. 26). Крім цього з матеріалів справи вбачається, що відповідач має на утриманні батька пенсіонера, інваліда 1-ї групи загального захворювання, який потребує постійного стороннього догляду та матір пенсіонерку (а.с. 27-29). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ч. 8 ст.7, ч. 2 ст.150, ст.180 СК України, ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Нормами ст. 18 Конвенції про захист прав дитини закріплено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач ухиляється від виконання обов`язку утримувати доньку, а тому аліменти на її утримання підлягають стягненню в судовому порядку. Суд, при визначенні суми аліментів, яка підлягає стягненню, враховує що відповідач визнав позов частково, по віку та здоров`ю є працездатним, отримує мінімальну заробітну плату, інших аліментних зобов`язань не має, однак має батька інваліда 1-ї групи та матір пенсіонерку, яким надає матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивач пояснила, що її щомісячний дохід становить 10000 грн., у власності має автомобіль. Матеріали справи а також пояснення позивача свідчать, що вона має можливість для відпочинку за кордоном разом з дитиною (а.с 71). За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат, кожна із позовних вимог повинна бути визначена окремо, як і суд їх повинен визначати в рішенні окремо, що цілковито відповідає позиції визначеної упостанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Щодо стягнення додаткових витрат на утримання доньки [PERSON] слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року увагу судів звернуто на те, щодо передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язанні брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страдає на тяжку хворобу, є калікою. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний огляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. З огляду на вказані вище вимоги Закону, позивачем мають бути доведені особливі обставини, які спонукали її до додаткових витрат на дитину. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів понесених або майбутніх витрат на дитину, які викликані особливими обставинами в розмірі 900 грн. на місяць. Суд вважає, що доданий витяг з амбулаторної картки дитини та копія довідки лікаря, не є достатніми доказами додаткових щомісячних витрат у розмірі про який зазначає позивач. Суду не надано доказів понесених витрат на лікування дитини, навчання у школах творчості м.Житомира, розрахунку додаткових витрат, які повинні бути понесені у майбутньому. Інші, докази на підтвердження додаткових витрат на утримання та виховання доньки позивачем не надано. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 185 СК України витрати на відпочинок та дозвілля, інші витрати, не можуть бути віднесені до додаткових витрат, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимог про стягнення додаткових витрат не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: partial