Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. 14.09.2002 року, зареєстровано в реєстрі за №2-4268, на праві приватної власності їй належить житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з одного житлового кам`яного будинку під літерою «А», житловою площею 37,4 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 618 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Відповідач [PERSON] протиправно вселився та проживає у її власності, своїми неправомірними діями чинить їй перешкоди у вільному користуванні жилим приміщенням, в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає позивачці значних матеріальних збитків,постійно провокує сварки та вчиняє насильство по відношенню до ней, виселитися з будинку відмовляється. Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, без заперечень щодо заочного розгляду справи. Відповідач, [PERSON] до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за останньою відомою адресою місця його реєстрації, про поважність причини неявки до судового засідання суду не повідомив, відзив на позовну заяву та будь-яких доказів до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за останньою відомою адресою місця реєстрації відповідача, відповідач не з`являвся до судового засідання без поважних причин та не повідомив суд про поважність причин неявки, відзиви відповідач не надал, та оскільки, сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, з цих підстав суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази, оцінивши усі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. 14.09.2002 року, зареєстровано в реєстрі за №2-4268, [PERSON] є власником житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з одного житлового кам`яного будинку під літерою «А», житловою площею 37,4 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 618 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. 21 грудня 1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у ОРАЦС виконкому Малиновської райадміністрації. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 29.11.2019 року складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії [NUMBER] відносно [PERSON] за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.10.2019 року по справі №521/16917/19 [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КаАП України. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно відповіді на запит суду з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований з 07.07.2006 року за адресою: [ADDRESS] . Сама позивач у будинку не проживає, до нього не вселявся, пояснюючи наявністю для цього перешкод у вигляді проживання там відповідача [PERSON] . Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до с. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно з чч.ч 4, 5 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03). За змістом статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених уп.2 т. 8 Конвенції. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до абз. 2 п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння Враховуючи викладене,

Outcome: approved