Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що з відповідачем вона зареєструвала шлюб 02.06.2012 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Одруження з відповідачем виявилось невдалим. З серпня 2015 року їх шлюбні відносини фактично припинились. Вона проживає з сином окремо від відповідача. Позивачка вказує, що з відповідачем спільно не проживають, господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. Позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дня подачі позову до досягнення повноліття дитиною, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідач [PERSON] у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, а вона дуже потребує такої допомоги. В судовому засіданні позивачка заяву підтримала з підстав, викладених у заяві, просить суд їх задовольнити. Також, вона просить суд після розірвання шлюбу її прізвище залишити без змін. Крім того, аліменти позивачка просить суд стягнути з відповідача не з дати подачі позову до суду, а з часу винесення судового рішення у даній справі, посилаючись на той факт, що відповідач надавав їй матеріальну допомогу на утримання сина з часу подачі нею даного позову до суду. Також позивачка пояснила, що тривалий час проживають з відповідачем окремо, спільно господарство не ведуть, у неї немає до відповідача почуття любові, на даний час вона зустрічається з іншим чоловіком, з яким має намір створити сімю. В період шлюбу з відповідачем у них часто виникали конфлікти, вважає, що примирення не можливе. Не заперечує того факту, що відповідач надає їй матеріальну допомогу на утримання сина, але, оскільки вони не знаходять спільного рішення щодо строків та розміру сплати аліментів, просить суд винести відповідне рішення. На даний час вона з сином проживає у квартирі, яка належить її матері, працює, отримує стабільний заробіток, але цих коштів їй не вистачає на утримання сина. В судовому засіданні представник відповідачки в особі [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові, просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме, не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, вважає, що примирення не можливе, оскільки позивачка зустрічається з іншим чоловіком. Стверджує, що надавав та надає матеріальну допомогу на утримання сина, за виключенням періоду, коли тяжко хворів його батько, який нещодавно помер. Не заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів у розмірі 1/6 частки, посилаючись на той факт, що, окрім спільного з позивачкою сина, він має доньку, на утримання якої сплачує аліменти у розмірі 1/4 частки. Посилається на своє скрутне матеріальне становище та на неможливість сплачувати аліменти на утримання позивачки у тому розмірі, про який йде мова у позові. Також відповідач пояснив, що дуже любить свого сина, бажає приймати участь у його вихованні. Стверджує, що, крім аліментів, у випадку необхідності, буде надавати додаткову матеріальну допомогу позивачці, н-д, на лікування, відпочинок сината інше. В судовому засіданні представники відповідача в особі [PERSON] та [PERSON] також не заперечують проти ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем та проти стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів, але у розмірі 1/6, а не 1/4 частки, посилаючись на безпідставність позовних вимог в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] характеризують відповідача з позитивного боку. Стверджують, що він дуже гарний батько, піклується про свого сина, надає матеріальну допомогу на його утримання позивачці. В судове засідання [PERSON] неодноразово не зявилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином. Суд, вислухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності зазначеної особи. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: 02 червня 2012 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є у справі. В період шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є у справі. Сторони не проживають разом з вересня 2015 року, спільно господарство не ведуть, втратили почуття поваги та любові один до одного, що підтверджується їх поясненнями в судовому засіданні. Судом зясовано, що на даний час позивачка має стосунки з іншим чоловіком, що не заперечується нею в судовому засіданні. Сторони наполягають на розлученні, строк на примирення не просять надати. Діючим законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: ст.ст.104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1 СК України. При цьому, згідно ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів обєктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін. Суд враховує інтереси сторін та їх сина. Крім того, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення для справи. Відповідно до ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Прізвище позивачки суд вважає необхідним залишити без змін, про що просить суд позивачка та що не заперечується відповідачем. Отже, суд вважає можливим розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 02 червня 2012 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 49 та після розірвання шлюбу прізвище позивачки суд вважає необхідним залишити без змін. Відповідно до ст.180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати сина до досягнення ним повноліття. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8\~ст. 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Отже, відповідно до зазначених норм, а також ст. 180 СК України, позивачка та відповідач зобов'язані утримувати сина до досягнення ним повноліття та забезпечити йому рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, позивачка має право на отримання від відповідача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття. При цьому, судом зясовано, що відповідач надає матеріальну допомогу позивачці на утримання сина, однак, сторони не можуть досягти згоди щодо строків та розміру виплати аліментів. Суд вважає, що розмір аліментів, про стягнення яких просить суд позивачка - 1/4 частку з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно починаючи з дня винесення рішення суду до досягнення повноліття дитиною, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, не обґрунтований, оскільки позивачкою, у порушення вимог ст.60 ЦПК України, не було надано достатні на належні докази на підтвердження своїх позовних вимог в частині зазначеного розміру аліментів. Враховуючи вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів законності, обєктивності, доцільності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з [PERSON], [INFO], який народився в м.Токмак Василівського району Запорізької області, на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дня винесення даного рішення - 09.09.2016 року - до досягнення повноліття дитиною, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстави щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у розмірі 1/4 частини, суд не вбачає. При цьому, суд враховує той факт, що відповідач є дорослим, здоровим чоловіком, має постійне місце роботи, де отримує стабільний заробіток, що підтверджується довідками, які є в справі, не страждає на тяжкі захворювання, але, разом з тим, він має також доньку - [PERSON], [INFO], на утримання якої сплачує на користь [PERSON] аліменти, що підтверджується довідками та виконавчим листом, які є в справі. Стягнення аліментів має бути проведено з дня винесення даного рішення - 09.09.2016 року, оскільки позивачка просить суд стягнути аліменти саме з цього дня, що не заперечується відповідачем, при цьому, сторони посилаються на той факт, що відповідач у добровільному порядку сплачував аліменти на користь позивачки, що підтверджується, крім їх пояснень, матеріалами справи. Суд розяснює сторонам, враховуючи їх пояснення в судовому засіданні, що питання участі батьків у додаткових витратах на дитину вирішується в порядку ст.185 СК України. Також, згідно ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь державного бюджету Василівського району Запорізької області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial