Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на здійснення реєстрації місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON], 2008 р.н., за адресою [ADDRESS] без згоди відповідача; надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітній [PERSON], 2008 року народження без згоди відповідача; надати дозвіл на короткочасний виїзд за межі України в країни: Болгарію, Туреччину чи інші країни з морськими кліматичними курортами до 30 днів неповнолітній дитині [PERSON], 2008 р.н., у супроводі матері [PERSON], без згоди відповідача на період з часу винесення рішення до 16.05.2024 року. В обґрунтування позову покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них у 2008 році народилась донька [PERSON]. У 2013 році шлюб між ними розірвано, після чого дитина залишилась проживати з нею. З часу народження і по даний час дочка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, проте, зареєстрована за її адресою не була. Спору з відповідачем з приводу місця проживання дитини з нею ніколи не було. Вважає, що відсутність реєстрації дитини за її фактичним місцем проживання порушує її права. Крім того, зазначає, що це унеможливлює врахування факт її проживання для визначення субсидії на сплату комунальних послуг, що призводить до витрат коштів бюджету сім'ї, які могли б бути витрачені на дитину. Донька часто хворіє, знаходиться на обліку та внесена в індивідуальну програму реабілітації інваліда (бронхіальна астма) і потребує оздоровлення в морському кліматі. Проте можливість вивезти її за кордон, для відпочинку і оздоровлення, без згоди батька, відсутня. 28.07.2016р., вона зверталась в Галицьку районну адміністрацію із заявою про реєстрацію місця проживання своєї малолітньої дитини. 01.08.2016р. у реєстрації місця проживання її дитини їй було відмовлено, в зв'язку із відсутністю письмової згоди батька. Оскільки донька проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, а відповідач уникає спілкування із нею та донькою, не повідомляє про своє місце перебування, отримати від нього згоду на реєстрацію місця проживання та виїзд дитини за кордон є неможливим, у зв'язку з чим просить позов задоволити. В судовому засідання позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що позивачка зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитині та дозволу на виїзд за межі України, а також на реєстрацію дитини, однак, відповідач відмовився надавати такий дозвіл, мотивуючи це лише тим, що це її проблеми. Просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає можливим відповідно до ст.224 ЦПК України розглянути справу заочно у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. ст. 7,15 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 29.07.2013 року було розірвано, що стверджується рішенням Галицького районного суду м.Львова від 29.07.2013 року. Як вбачається із свідоцтва про народження, сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] проживає разом із позивачкою за адресою [ADDRESS] без реєстрації, що підтверджується актом ЛКП «Цитадель-Центр» від 12.09.2016 року та довідкою про склад сім'ї та прописки 3 від 03.10.2016 року виданою ЛКП «Цитадель-Центр» З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2016р. позивач звернулась в Галицьку районну адміністрацію м. Львова із заявою про реєстрацію місця проживання неповнолітньої [PERSON] 01.08.2016 року у реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON] було відмовлено на підставі п. 18 Правил реєстрації місця проживання, у зв'язку із відсутністю письмової згоди батька Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» громадянини України, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. З огляду на викладене та враховуючи, те що з народження місцепроживання неповнолітньої [PERSON] всупереч вищезазначених вимог не зареєстровано, зважаючи на те, що остання фактично проживає за місцем реєстрації позивачки, відсутність спору щодо місця проживання дитини, оскільки за весь час проживання дитини із позивачкою відповідач із відповідним позовом до суду не звертався, суд приходить до висновку, що реєстрація дитини за адресою проживання її матері відповідає інтересам самої дитини, а відтак, позов цій частині слід задоволити та надати дозвіл [PERSON] на здійснення реєстрації місця проживання неповнолітньої [PERSON], 2008 року народження за адресою [ADDRESS], без згоди батька неповнолітньої [PERSON]. Відповідно ст.ст.141, 150, 155 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом встановлено, що [PERSON], 2008 року народження, перебуває на обліку та внесена в індивідуальну програму реабілітації інваліда (бронхіальна астма) і потребує оздоровлення в морському кліматі, що стверджується відповідними довідками в матеріалах справи. З огляду на те, що відмова відповідача надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на право виїзду за кордон, суперечить інтересам дитини, оскільки обмежує її право на виїзд за кордон, суд приходить до висновку, що позов в частині надання позивачці такого дозволу підлягає до задоволення. При цьому суд враховує, що виготовлення документів на виїзд не порушуватиме батьківських прав відповідача, оскільки для кожного конкретого виїзду за кордон, окрім проїздних документів, необхідною є згода батька на такий виїзд. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 Цивільного кодексу України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4). Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З огляду на викладене, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте, встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, положеннями чинного законодавства передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст.141, 157 СК України. При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не зазначено конкретного час та країни виїзду, суд приходить до висновку, що позов в частині надання дозволу на виїзд за межі України без згоди батька до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed