Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідачів про визнання недійсним Договору позики від 31.05.2011р., який був укладений між ними, тобто між відповідачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник). Позивачка вважає, що укладений Договір позики порушує її майнові права, як дружини відповідача [PERSON] Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває у шлюбі з 2007 року і проживає з ним однією сім'єю. В лютому 2015 року їй стало відомо про наявність судового спору, який розглядався Шевченківським районним судом м.Києва (справа №761/1617/15-ц суддя Притула Н.Г.). Вказаний спір стосувався розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики від 31.05.2011р. З інформації, яка надійшла від Шевченківського районного суду м.Києва та з пояснень чоловіка [PERSON], позивачці стало відомо, що посилаючись на невиконання умов Договору позики, а саме через неповернення позиченої суми в розмірі 1 440 000 гривень 00 копійок, відповідач [PERSON] вимагає від її чоловіка [PERSON] сплати боргу в судовому порядку. Разом з тим, як пояснила позивачка [PERSON], про факт укладання такого Договору позики від 31.05.2011р. та його умови до моменту отримання інформації з Шевченківського районного суду м.Києва їй нічого відомо не було. Позивачка наголосила, що не давала своєї згоди чоловіку [PERSON] на укладення цього договору, а умова визначена п.5 Договору позики, де вказано про наявність такої згоди не відповідає дійсності. Вимагаючи визнати недійсним Договір позики від 31.05.2011р., позивачка зазначає, що договір порушує умови ст.65 Сімейного кодексу України, а також умови цивільного законодавства в частині здійснення платежів (розрахунків) у іноземній валюті. Посилаючись на положення ст.65 СК України, позивачка зазначає, що необхідною передумовою укладення подібного договору одним з подружжя є наявність згоди іншого з подружжя. Відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для його звернення до суду з вимогою про визнання цього договору недійсним. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали частково. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Заслухавши особисті пояснення позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] їх представників, а також представника відповідача [PERSON], ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. 31.05.2011р. між відповідачами було укладено Договір позики. Відповідно до п.1 Договору позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] у власність 1 440 000 гривень 00 копійок. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2 Договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено 01.02.2012р. В матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09.07.2015р. (справа №761/1617/15-ц суддя Притула Н.Г.), яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.10.2015р. (головуючий суддя Заришняк Г.М.) Вказані судові рішення стосуються спору між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] з приводу умов повернення позики за Договором позики від 31.05.2011р. Рішення суду апеляційної інстанції набуло законної сили з моменту його проголошення тобто з 12.10.2015р.. Відповідно до цього рішення суду, встановленими є факти про те, що між [PERSON] та [PERSON] укладався Договір позики від 31.05.2015р. за яким у позику останньому передавались грошові кошти в сумі 1 440 000 гривень 00 копійок. Також судами встановлено, що позичені кошти позичальник [PERSON] не повернув. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.10.2015р. позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2 361 280 гривень та 3% річних в сумі 148 181 гривень 92 копійки. Приймаючи рішення в цій справі суд враховує, що судами дана належна правова оцінка укладеному Договору позики від 31.05.2011р., перевірена дійсність і реальний зміст відносин сторін Договору. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник пояснили, що їм відомо про наявність зазначених рішень судів про стягнення коштів з [PERSON], разом з тим, ні в апеляційному, ні в касаційному порядку ці рішення вони не оскаржували. Суд критично оцінює пояснення сторони, про неможливість такого оскарження, через те, що [PERSON] не приймала участі у справі, яка розглядалася Шевченківським районним судом м.Києва, а пізніше Апеляційним судом м.Києва. Відповідно до ч.1 ст.292 та ч.1 ст.324 ЦПК України, правом оскарження судового рішення окрім сторін у справі наділені інші особи, які не брали участі у справі, якщо вони вважають, що суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки. Таким чином, якщо позивачка вважає, що укладення та виконання її чоловіком [PERSON] умов Договору позики від 31.05.2015р. спричиняє для неї виникнення додаткових майнових обов'язків - вона б мала скористатись правом на оскарження судових рішень, які стосуються стягнення заборгованості за Договором позики з відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення про те, що грошових коштів від [PERSON] за Договором позики від 31.05.2015р. він не отримував, укладений документ є не договором, а декларацією про наміри укласти відповідний договір позики. Що стосується обставин про одержання згоди своєї дружини [PERSON] на укладення договору позики відповідач пояснив таке. Формально згоду [PERSON] на отримання позики він отримав, але письмово її не оформляв, а розраховував на те, що під час нотаріального оформлення договору позики така згода буде оформлена письмово. Зазначив, що нотаріального оформлення угоди не відбулося. Позивачка [PERSON] категорично підтвердила, що ніякої згоди своєму чоловіку [PERSON] на укладення договору позики не надавала. Також вона пояснила, що не пам'ятає, щоб в їх родині в той час з'являлись кошти у розмірі у такому великому розмірі, який зазначений в Договорі позики від 31.05.2015р. Разом з тим, з рішень Шевченківського районного суду м.Києва та а Апеляційного суду м.Києва чітко вбачається, що представник відповідача [PERSON] [PERSON] зазначав, що кошти за Договором позики [PERSON] дійсно передавались в сумі 1 440 000 гривень 00 копійок і на день розгляду справи повернуті [PERSON] не були. Виходячи з цього суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON] та вважає їх способом уникнення цивільно-правової відповідальності. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка [PERSON] посилається на ст.65 Сімейного кодексу України. Зазначена стаття стосується права подружжя на розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З аналізу ст.ст.317, 319 ЦК України, видно, що зміст розпорядження майном означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Як встановлено судом, за Договором позики від 31.05.2011р. для відповідача [PERSON] відбувалось набуття права власності на грошові кошти, а не розпорядження цим правом (розпорядження коштами). Тобто відповідачем [PERSON] грошові кошти набувались, а не відчужувались. Пояснюючи причини для позову позивачка вказує, що грошові кошти за договором позики будуть повертатись за рахунок сімейних коштів, тобто коштів які є спільною сумісною власністю її та чоловіка [PERSON] Суд не погоджується з таким твердженням та вважає, що оспорюваний Договір позики від 31.05.2011р. не порушує прав позивачки виходячи з такого. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки такий договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (частина 1 статті 1054 ЦК України). Зазначена позиція також підтверджена Узагальненням з судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, яке підготовлене ВСУ 07.10.2010р. Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, яка міститься в Правових позиціях, що регулярно надсилаються судам. Крім того, суд звертає увагу, що погашення заборгованості за договором позики допустиме також і без згоди іншого з подружжя у тих випадках, коли погашення відбувається за рахунок майна (коштів) які не є спільною сумісною власністю подружжя, а за рахунок майна (коштів), яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини відповідно до положень ст.57 Сімейного кодексу України, наприклад, за рахунок премій і нагород за особисті заслуги тощо. Підстави для визнання договору недійсним визначені п.1-3, 5,6 ст. 203 та ст.215 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що Договір позики від 31.05.2011р. складено сторонами з додержанням вимог законодавства, яке регулює зміст та форму таких договорів. Особи, які уклали договір мали достатній обсяг цивільної дієздатності, вільно реалізували свої права та прагнули настання наслідків передбачених договором. Укладений договір не порушує прав інших осіб, зокрема позивачки, а тому за таких умов відсутні підстави для визнання цього Договору недійсним. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed