Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень, щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви та до повноліття дітей, посилаючись на те, з відповідачем вона перебувала у шлюбі, від якого народилися зазначені діти, які спільно проживають з нею та знаходяться на її утриманні, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча зобов'язаний це робити. Їй відомо, що відповідач працює, але неофіційно, у зв'язку з чим має нерегулярний мінливий дохід та має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. Крім того, позивачка зазначила, що старша донька 21 грудня 2014 року досягне повноліття і в наявний час навчається на 3 курсі юридичного коледжу НУ ОЮА на денній формі навчання, у зв'язку з чим посилаючись на норму ст. 199 СК України просила стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітньої доньки аліменти у розмірі 500 грн. до досягнення нею 23 річного віку, за умови продовження нею навчання. Позивачка в судове засідання не з'явилася, нею подана до суду письмова заява, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. При цьому позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судове засідання також не з'явився, оскільки діє через свого представника за довіреністю [PERSON], який до суду також не з'явився, заявою просив розглядати справу за його відсутності. Разом з тим, представником відповідача подані до суду заперечення на позов, в яких посилаючись на неспроможність [PERSON] сплачувати аліменти на неповнолітніх доньок у розмірі, зазначеному позивачкою, просив позов [PERSON] задовольнити частково стягнувши з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх доньок у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання старшої доньки до досягнення нею 23 річного віку, представник відповідача вказав на її безпідставність, оскільки позов подано до досягнення повноліття старшою донькою сторін. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати дітей, які не досягли повноліття, а також дітей, які навчаються та не досягли 23 річного віку, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2010 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1992 року по 19 грудня 2010 року (а.с. 7). Як видно із свідоцтва про народження [PERSON], вона народилася [INFO], а згідно свідоцтва про народження [PERSON], вона народилася [INFO] (а.с. 8 - 11). В свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] зазначений батьком, а позивачка - матір'ю. На підтвердження свого матеріального стану позивачка надала суду довідку № 34 від 13 січня 2015 року, видану УПСЗН у Приморському районі м. Одеси про те, що вона не отримує держаної соціальної допомоги та копію трудової книжки, в якій останній запис є про те, що [PERSON] звільнена на підставі ст. 36 КЗпП України з посади молодшої сестри ТОВ «Оксфорд медікал - Одеса» 22 вересня 2011 року (а.с. 36 - 38) Відповідач в свою чергу в підтвердження своїх заперечень проти позову та підтвердження свого матеріального стану надав суду копію трудової книжки, згідно записів у якій, він в наявний час не працює; довідку, видану Арцизьким РЦЗ № 614/14/01 від 21 жовтня 2014 року про те, що відповідач не перебуває на обліку у Арцизькому РЦЗ та не отримує допомоги по безробіттю, а також довідку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про те, що від не зареєстрований як ФОП (а.с. 28 - 31). Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано, проживають вони спільно чи окремо. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним, однак відповідач від виконання цих обов'язків ухиляється, у зв'язку з чим з нього на користь позивачки мають бути стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], та доньки [PERSON], яка на день подання позову не досягла повноліттня. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У судовому засіданні встановлено, що відповідач має нерегулярний мінливий дохід, на що посилалася позивачка та що не спростовував відповідач та його представник. Таким чином, враховуючи, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, які на день подання позову повноліття не досягли, а також те, що має нерегулярний, мінливий дохід, то суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі. При визначенні ж розміру аліментів суд також у відповідності до ст. 182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Суд, визначаючи розмір аліментів, які повинні стягуватися з відповідача на користь позивачки на утримання дітей враховує матеріальне становище матері, яка не працює, а також матеріальне становище батька дитини - платника аліментів, який, як було встановлено судом в наявний час не працює, але є здоровим та перебуває у працездатному віці. Судом при визначенні розміру аліментів також враховується, що батьки мають рівні права щодо дітей, у зв'язку з чим мають утримувати дітей порівну. Судом не приймаються до уваги твердження відповідача про визначення розміру аліментів у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки норма ст. 184 СК України визначає, що сума аліментів має бути визначена саме у грошовій сумі, яка індексується відповідно до закону, а не у процентному співвідношенні до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що доцільним буде стягнення з відповідача аліментів у розмірі, заявленому позивачкою по 500 грн. щомісяця на дитину, який в силу ч. 2 ст. 184 СК України підлягає індексації відповідно до закону. Слід також зазначити, що на день ухвалення наявного рішення суду старша дитина сторін [PERSON] досягла повноліття, і не була повнолітньою при зверненні позивачки до суду, у зв'язку з чим аліменти на утримання на користь позивачки слід стягнути не зважаючи на досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому по наявній справі аліменти з відповідача на утримання неповнолітніх дітей мають бути присуджені з 03.10.2014 р. Отже суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог, заявлених позивачкою до відповідача про стягнення на її користь на утримання повнолітньої [PERSON] до досягнення нею 23 річного віку за умови продовження нею навчання, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Тобто для виникнення вищезазначеного аліментного зобов'язання ст. 199 СК України передбачає наявність сукупності наступних юридичних фактів: продовження навчання дочкою, сином після досягнення ними повноліття; недосягнення дочкою, сином встановленого законом віку - 23 років; потреба дочки, сина у матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати матеріальну допомогу. Цей висновок також підтверджується роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що викладені у п. 20 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до яких обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст.60 ЦПК України на сторони покладено обов'язок по доведенню обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка відповідно передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON] на день звернення її матері до суду повноліття не досягла, а лише на день розгляду справи має повних 18 років, що підтверджено копією її свідоцтва про народження та паспортом громадянина України. Згідно довідки № 928-14, виданої НУ ОЮА 24 вересня 2014 року, [PERSON] є студенткою 3 курсу денної форми навчання (бюджет) юридичного коледжу НУ ОЮА (а.с. 12), з зазначеної довідки слідує, що вона була видана на той час коли [PERSON] повноліття не досягла. Отже позивачкою не доведено обставини, на які вона посилалася у позові щодо продовження [PERSON] навчання після досягнення повноліття, доведено лише недосягнення нею встановленого законом віку - 23 років. Крім того, позивачкою не доведена потреба її доньки [PERSON] у матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням, зокрема нею суду не було надано жодного переконливого доказу такої потреби - її витрат на проживання та забезпечення життєвих потреб, а такі витрати мають бути підтверджені відповідними письмовими доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачкою також не доведено наявність у батька [PERSON] можливості надавати матеріальну допомогу. Отже, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дочки, оскільки позивачка не довела суду наявність юридичних фактів досягнення на день подання позову повноліття донькою, її потреби у матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням та наявності у батька можливості надавати матеріальну допомогу, які мають виступати в сукупності з такими юридичними фактами продовження навчання дочкою після досягнення ними повноліття і недосягнення нею встановленого законом віку - 23 років і лише при наявності такої сукупності можливо задовольнити позов про стягнення аліментів на час навчання повнолітньої дитини. Тому суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] в цій частині не підлягає задоволенню. Увідповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне у стягнути з відповідача на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 243,60 гривень. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Outcome: partial