Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом, у якому просить шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем розірвати, посилаючись на те, що з самого початку спільного проживання їхня сім`я не сформувалася і через 2 місяці вони розійшлися. З того часу, а саме з листопада 2018 року кожен з них живе окремо, вони втратили інтерес одне до одного, ніхто з них не намагався за цей період відновити подружні відносини. За ці роки вона прийшла до переконання, що укладення шлюбу було поспішним, відносини відновити неможливо, шлюб набрав формальних рис і вони стали чужими людьми. Подальше перебування у формальному шлюбі суперечить її інтересам. Від шлюбу дітей не мають і їй роз`яснено право позасудового розірвання шлюбу шляхом написання спільної заяви до ДРАЦСу. Однак з відповідачем протягом останнього часу вони втратили контакт, його місце проживання їй невідоме, його номер телефону зараз змінений, крім цього вона періодично виїжджає за межі України на тимчасові роботи, через що вимушена розривати шлюб в судовому порядку. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Позивачка у судове засідання не з`явилася. У позовній заяві просила слухати справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився. Від нього надійшла письмова заява, в якій позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Примирення не бажає та просить слухати справу у його відсутності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти. Позивачка [PERSON] 01 вересня 2018 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано Борщівським районним відділом державної реєстрації атів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №127 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Від шлюбу у сторін дітей немає. В судовому засіданні встановлено, що сторони подружні відносини не підтримують, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідача згідний на розірвання шлюбу. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України). Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки, а позивачка наполягає на розірванні шлюбу, суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами слід розірвати, відновивши позивачці, за її вибором, дошлюбне прізвище [PERSON] . Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачці з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір. З відповідача в користь позивачки слід стягнути 50 (п`ятдесят) відсотків судових витрат, понесених нею на сплату судового збору. На підставі ст.ст. 105, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved