Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивачка звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що вона є власницею кв. [ADDRESS] , де зареєстрована з 2018 року відповідачка, яка фактично у такій квартирі не мешкає з 2019 року, не маючи своїх речей у спірному житлі, не будучи у родинних відносинах із власницею житла, не приймаючи жодної участі в утриманні квартири, не сплачуючи за комунальні платежі, бо виїхала з такої квартири у невідомому напрямку. Таким чином вважала, що оскільки відповідачка не мешкає в спірній квартирі тривалий час, що чинить перешкоди власнику у користуванні таким майном, то просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивачка, [PERSON] , підтримала в суді заявлені нею вимоги, вказуючи, що відповідачка ніколи не мешкала та не мешкає за спірною адресою, оскільки була лише зареєстрована у такій квартирі на прохання подруги позивачки. Таким чином тривалий час порушуються права [PERSON] , як власниці кв. [ADDRESS] . Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 січня 2017 року, реєстр нотаріусу № 41, [PERSON] є власницею кв. [ADDRESS] , що підтверджується копією вказаного договору від 14 січня 2017 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2017 року. За інформацією від 16 листопада 2021 року та від 9 грудня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що у кв. [ADDRESS] зареєстрована, зокрема, з 13 квітня 2018 року, [PERSON] , [INFO] . Натомість, згідно із актом та довідкою про склад родини від 25 листопада 2021 року, складеними КСН «Жемчужний», вбачається, що по [ADDRESS] проживають [PERSON] разом із доньками, [PERSON] , 2011 р. н., та [PERSON] , 2016 р. н., що підтверджують сусіди по такому будинку. Допитані ж в судовому засіданні свідки, [PERSON] та [PERSON] , вказували, що вони є сусідами позивачки, яка на протязі останніх 5 років у кв. [ADDRESS] мешкає зі своїм чоловіком та доньками, [PERSON] та [PERSON] . Натомість, свідкам невідомо нічого про [PERSON] , оскільки вони не бачили такої особи у спірній квартирі або у дворі будинку по [ADDRESS] , внаслідок чого їм невідоме місце знаходження відповідачки. При цьому свідки стверджували, що [PERSON] у кв. [ADDRESS] взагалі не мешкала. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідачка, [PERSON] , фактично з 2018 року у кв. [ADDRESS] не мешкає без поважних причин. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 Сімейного кодексу визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц. Натомість, суд встановив, що відповідачка не приходиться членом родини позивачки, яка є власником спірного житла. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що сторони на теперішній час не є членами родини, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Отже, за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідачка, залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні з 2018 року свідчить про фактичну втрату нею права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення [PERSON] права користування кв. [ADDRESS] . Згідно із ст. 141 ЦПК судові витрати позивача зі сплати судового у розмірі 908 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь [PERSON] .

Outcome: approved