Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що є власницею будинку [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 31.07.2020 № 02-01-45/800 у будинку, крім позивачки, також зареєстровані її син [PERSON] , невістка [PERSON] та та онуки [PERSON] , [PERSON] . Згідно акту відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 30.07.2020 № 99, відповідачі з 2012 року виїхали за кордон на постійне місце проживання, родинні стосунки з позивачкою не підтримують, матеріально не допомагають, наміру повертатися додому не мають. Жодних дій щодо зняття з реєстрації відповідачі не вчиняють, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду і просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Ухвалою суду від 15.10.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання позивачка не з`явилася, на адресу суду надійшла заява позивачки про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзивів на позов, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило, у зв`язку з чим їх неявка визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.02.2008 № 2-251/2008 про визнання за [PERSON] в порядку спадкування після померлого [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] . Згідно довідки виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 31.07.2020 № 02-01-45/800 у будинку, крім позивачки, також зареєстровані її син [PERSON] , невістка [PERSON] та онуки позивачки [PERSON] , [PERSON] . Відповідно акту відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 30.07.2020 № 99, син позивачки [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] з 2012 року виїхали за кордон на постійне місце проживання. Родинні стосунки з позивачкою не підтримують, матеріально не допомагають, повертатися на територію України наміру не мають. Боргів з комунальних послуг позивачка не має, пенсії не вистачає на ліки, існує потреба в оформленні субсидії. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»). Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150,156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не проживають у вказаному будинку з поважних причин, а також те, що між ними та позивачкою була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено. Позивачкою належних доказів перебування відповідачів за кордоном не надано. Оскільки відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , більше одного року у вказаному будинку не проживають без поважних причин, суд приходить до висновку, що вони втратили право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , відповідно позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстрований малолітній [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, шо він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/4431/17, від 10.04.2019 у справі № 711/4431/17, від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі № 206/3425/18. Таким чином, суд вважає недоведеними вимоги позивачки в частині визнання [PERSON] . [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог по 280,26 грн. з кожного.

Outcome: partial