Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з\~\~позовом в якому просить стягнути заборгованість по орендній платі в сумі 65744,18 гривень, яка виникла по Договору №2 суборенди приміщення від 24.07.2008, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог послалася на безпідставне ухилення відповідача в односторонньому порядку від виконання зобовязань по договору оренди, що суперечить вимогам статей 525, 526, частини 1 ст.762 Цивільного кодексу України. В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що дія договору неодноразово продовжувалася відповідно до ст.764 ЦК України. В останнє строк договору мав закінчитися 15 травня 2015 року, але орендар не висловлював наміру припинити його дію і продовжив користуватися майном. Орендодавець проти цього не заперечував, тому дія договору була поновлена на наступний період до 01 травня 2017 року. Після поновлення договору орендна плата була сплачена лише за першу частину червня 2015 року, відшкодування комунальних послуг сплачено за весь червень, а з липня платежі припинилися. Просив задовольнити позов та стягнути існуючий борг за другу частину червня, липень та серпень 2015 року. Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення (а/с 51) з посиланням на зміну обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, зміну економічної ситуації в країні, в наслідок яких він прийняв рішення припинити договір. Послався на наявність листа від 03.06.2015, яким він повідомляв позивача про відсутність наміру продовжувати договірні правовідносини. Зазначив що після 10.06.2015 він не використовував приміщення, а тому обовязок оплати орендних платежів відсутній. В ході надання пояснень також послався на відсутність документів, які підтверджують у позивача наявність прав суборендаря та зазначив, що взагалі додаткова угода №2 є нікчемною. Вислухавши доводи сторін та дослідивши\~\~матеріали справи,\~\~суд прийшов до наступного висновку. 24 липня 2008 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець), ПАТ КБ «ПриватБанк» (орендар) та [PERSON] (власник) було укладено Договір №2 суборенди приміщення (а.с 5), предметом якого є надання орендареві в тимчасове користування приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Енергодар, вул. Комсомольська, буд.30, для ведення банківської діяльності. 16 червня 2011 року до Договору №2 була укладена додаткова угода (а.с 8), згідно з якою внесено зміни до сторони орендодавця, внаслідок чого в подальшому орендодавцем виступила фізична особа [PERSON] без статусу підприємця. В цей же день за актом здачі-приймання приміщення від 16.06.2011 (а.с 9) приміщення фактично було передано в користування від фізичної особи [PERSON] (орендодавця) до ПАТ КБ «ПриватБанк» (орендаря). В ході розгляду справи відповідач не заперечував факту одержання приміщення в оренду, його використання та сплату орендної плати і комунальних платежів, однак послався на відсутність документів, які підтверджують повноваження [PERSON] на передачу приміщення банку Судом зясовано і сторонами не оспорюється, що на момент укладення Договору №2 суборенди приміщення від 24.07.2008 та додаткової угоди до нього від 16.06.2011 власником приміщення був [PERSON] За інформацією, наданою [PERSON] (а.с 66, 69), правочини щодо передачі приміщення в оренду банку ним схвалювалися, а повноваження [PERSON] залишалися повними, дійсними, чинними та ним погодженими. 17 жовтня 2013 року право власності на орендоване майно перейшло від [PERSON] до [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с 63). Згідно п.7.10 Договору №2 суборенди приміщення від 24.07.2008, у разі зміни власника всі права та обовязки по виконанню цього договору переходять до нового власника. Відповідач не надав доказів невизнання ним права [PERSON] на передачу йому в оренду спірного приміщення, а його наступні дії щодо фактичного одержання приміщення з підписанням відповідного акту приймання-передачі, фактичного використання приміщення та сплати платежів за оренду і комунальні послуги достеменно свідчать про схвалення ним означених прав. Згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17.09.2015 №150917/265 (а.с 10), останній платіж за оренду здійснено відповідачем 08.07.2015 року в сумі 8669,56 грн. за період з 01.06.2015 по 10.06.2015, останній платіж за комунальні послуги здійснено 24.07.2015 року в сумі 21,71 грн., 99,96 грн. та 730,97 грн. за період з 01.06.2015 по 30.06.2015. В подальшому відповідач припинив платежі по оренді з 11.06.2015 і по комунальним послугам з 01.07.2015, пояснивши це зміною обставин, якими він керувався при укладенні договору, внаслідок чого він прийняв рішення про припинення договору суборенди. Судом встановлено, що причиною спору між сторонами стало неоднакове розуміння терміну дії орендних правовідносин, різне визначення підстав до припинення договору оренди та повязаного з ним обовязку сплати орендної плати. Нормами права, які регулюють спірні правовідносини, є статті 759, 763, 764, 785 Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.759 ЦК, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч.1 ст.763 ЦК, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Згідно ст.764 ЦК, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Строк договору оренди спірного приміщення сторони встановили в пункті 7.1 Договору №2 від 24.07.2008 р. в редакції пункту 4 Додаткової угоди від 16.06.2011 р., за яким цей договір укладається на строк з 16 червня 2011 р. по 31 травня 2013 р. Згідно ч.1 статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, тобто період з 16 червня 2011 р. по 31 травня 2013 р. дорівнює 1 року 11 місяцям 15 дням. Матеріалами справи підтверджено, що після закінчення визначеного договором строку (після 31 травня 2013 року) орендар продовжив користуватися орендованим майном та сплачувати орендну плату, а орендодавець не висловлював заперечень проти цього. Таким чином з 01 червня 2013 року розпочався відлік нового строку дії договору оренди, який мав закінчитися через 1 рік 11 місяців 15 днів, тобто 15 травня 2015 року. Згідно ч.1 ст.785 ЦК, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. В пункті 4.2 Договору №2 від 24.07.2008р. орендар прийняв на себе обовязок повернути приміщення орендодавцю до припинення дії договору у стані, в якому приміщення було одержане, з урахуванням нормального зносу. Відповідачем не надано доказів виконання обумовленого обовязку та повернення приміщення до 15 травня 2015 року, також не надано доказів завчасного звернення до орендодавця з повідомлення про намір припинити орендні правовідносини до закінчення строку дії договору. Після 15 травня 2015 року відповідач продовжив користуватися орендованим майном, сплачував відповідну орендну плату та компенсацію за спожиті комунальні, орендодавець проти цього не заперечував, що свідчить про настання наслідків, передбачених статтею 746 ЦК України, тобто до повторного поновлення дії договору ще на 1 рік 11 місяців 15 днів до 01 травня 2017 року. Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах ВСУ від 03.06.2008р. №2-11/9948-2007, від 18.08.2009р. №2/385, а також з керівними розясненнями Вищого господарського суду України, викладеними в пункті 4.1 Постанови Пленуму від 29.05.2013 №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна». Вперше пропозицію про припинення договору орендар висловив вже після поновлення дії договору оренди в листі від 03.06.2015 №E.52.0.0.0/4-784 (а.c 54), в якому йшлося про готовність повернути приміщення 10.06.2015 року в 11-00 год. 10 червня 2015 року, не очікуючи відповіді на свою пропозицію та за відсутності орендодавця орендар склав в одностороньому порядку акт здачи-приймання приміщення до договору №2 від 27.07.2008 оренди приміщення (а.с 56), в якому зазначив про опечатування приміщення. Орендодавець свою відсутність при вказаних подіях пояснив необізнаністю з намірами орендаря, оскільки відповідна пропозиція від нього була одержана на пошті лише 11 червня 2015 року. Запізнення повязане з вказівкою відправником неналежної адреси одержувача. Перевіривши доводи позивача суд зясував, що лист дійсно було надіслано за адресою бул. Каштановий 16/18, проте відповідно до одержаного ним листа від 06.06.2014 р. [PERSON] була зазначена фактична адреса вул. Комсомольська, 30 (а.с 53). Після одержання пропозиції про припинення договору орендодавець у відповідь надіслав претензію від 16.06.2015 щодо недопустимості односторонньої відмови від договірних зобовязань, факт одержання якої відповідач не заперечує (а.с 57). Наведені події свідчать про помилковість правової позиції відповідача, висловленої в письмових запереченнях (а.с 51) щодо можливості припинення дії договору у звязку із зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Згідно ч.1 ст.652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Відповідач не довів наявності згоди сторін на припинення договору з 10 червня 2015 року, а подальші дії позивача та зміст його претензії достеменно свідчить про відсутність такої згоди. Згідно ч.2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. За таких обставин після одержання інформації про відмову у наданні згоди на припинення договору, відповідачу слід було звертатися до суду з позовом про припинення договору з підстав, передбачених ст.652 ЦК, а не відмовлятися від нього в односторонньому порядку. Факт одностороннього припинення користування приміщення та його опечатування не звільняє орендаря від обовязку сплачувати орендну плату, оскільки згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.762 ЦК, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно доданого позивачем розрахунку, загальна сума заборгованості по орендній платі за спірний період з червня по серпень 2015 року складає 65744,18 гривень, з якої 16368,04 гривень за червень 2015 року, 24787,22 гривень за липень 2015 року, 24588,92 гривень за серпень 2015 року. Наведена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача, з покладанням на нього понесених позивачем судових витрат, підтверджених квитанцією про сплату судового збору №ПН2669 від 17.09.2015 р. Посилання представника відповідача про нікчемність додаткової угоди в суді не доведено та не обґрунтовано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved