Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, уточнивши який (а.с. 222-224), просить визнати її законним спадкоємцем [PERSON], померлої 24 лютого 2016 року; визнати за нею за набувальною давністю право власності на кімнату площею 20,5 кв.м., що складає 32/100 частини житлового будинку, розташованого в с. Дачне Біляївського району Одеської області по вул. Весела, № 17; визнати за нею за набувальною давністю право власності на самочинно прибудовані до зазначеної кімнати приміщення, загальною площею 18,8 кв.м.; визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування кімнати площею 20,5 кв.м. та прибудов до цієї кімнати, площею 18,8 кв.м. житлового будинку № 17 по вул. Весела в с. Дачне Біляївського району Одеської області у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 24 лютого 2016 року. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті матері відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку, площею 0,117 га, що розташовані за вищевказаною адресою. З приводу оформлення права на спадщину вона, як спадкоємець за законом, звернулася з відповідною заявою до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, але листом № 1671/02-14 від 12 травня 2016 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Вказує, що не заважаючи на заповіт, складений її матірю на імя відповідача, вона, як інвалід ІІ групи (на момент смерті спадкодавця), має право на обовязкову частку у спадщині. Крім того вважає, що має право на кімнату у спадковому будинку, площею 20,5 кв.м, та самочинні добудови до неї, загальною площею 18,8 кв.м, за набувальною давністю, оскільки вона на протязі багатьох років безперервно та відкрито володіє цим майном, доглядає за відповідною частиною будинку та господарськими спорудами, регулярно сплачує житлово-комунальні послуги та несе витрати з утримання цього майна. У звязку з викладеним позивачка звернулася з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка на позовних вимогах наполягала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснила, що вона на момент смерті матері вона перебувала на ІІ групі інвалідності, а отже має право на обовязкову частку у спадщині. Також просить визнати за нею право власності на кімнату, площею 20,5 кв.м, та самочинні добудови до неї, площею 18,8 кв.м, за набувальною давністю, так як проживає у цій кімнаті з дня свого народження, іншого житла не має, на цей час з нею проживають її троє дітей, а відповідач має намір продати будинок та позбавити їх будь-яких умов існування. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в запереченні. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 24 лютого 2016 року померла [PERSON] матір позивачки та відповідача, згідно свідоцтва про смерть (а.с. 26). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 45 кв.м, з надвірними спорудами: сараєм та цистерною, які розташовані в с. Дачне Біляївського району Одеської області по вул. Весела, № 17, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 1990 року (а.с. 124). Позивачка, як спадкоємець за законом, звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області для оформлення права на спадщину, але листом № 1671/02-14 від 12 травня 2016 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а.с. 24). З заповіту, посвідченого 20 липня 2009 року секретарем Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області вбачається, що [PERSON] заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона матиме право за законом, [PERSON], [INFO] (а.с. 115). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті матері, позивачці була присвоєна друга група інвалідності на строк до 01 травня 2016 року, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ (а.с. 14) Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Розмір обовязкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Як розяснено в абз. 1, 4-6 п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» захист права на обовязкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом предявлення вимог про визнання права на обовязкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК). Судам слід звернути увагу, що книга шоста ЦК не містить норм, відповідно до яких можливе застосування такого захисту цивільних прав та інтересів, як позбавлення, скасування обовязкової частки в спадщині. Відповідно до норм ст. 1224 ЦК особа, в тому числі спадкоємець, який має право на обовязкову частку в спадщині, може бути усунена від права на спадкування. Спадкування обовязкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268 - 1269 ЦК. Право на обовязкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обовязкову частку в спадщині, не вимагається. За цих обставин суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачка не має права на обовязкову частку у спадщині після смерті матері, оскільки вона з нею не спілкувалася, не доглядала її, не була присутня на похоронах. Натомість позивачка, як повнолітня непрацездатна дочка спадкодавця, має право на спадкування, незалежно від змісту заповіту, половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Станом на день відкриття спадщини у разі відсутності заповіту позивачка мала би право на 1/2 частину спадкового майна (1/4 частину будинку), а з урахуванням положень ст. 1241 ЦК України - має право на 1/4 частину спадкового майна (1/8 частину будинку). Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину житлового будинку загальною житловою площею 45 кв.м, з надвірними спорудами: сараєм, цистерною, що розташований по вул. Весела, 17 в с. Дачне Біляївського району Одеської області (тобто площею на час набуття [PERSON] права власності), у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 24 лютого 2016 року. Що стосується вимог позивачки про визнання за нею права власності на кімнату, площею 20,5 кв.м, що складає 32/100 частини спірного житлового будинку, та самочинно прибудованих до неї приміщення, загальною площею 18,8 кв.м, за набувальною давністю, судом встановлено наступне. [PERSON] у спірному будинку зареєстрована з 23 червня 1982 року, з нею проживають та зареєстровані її діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що свідчить довідка виконкому Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2118 від 22 серпня 2016 року та копія паспорту на імя позивачки (а.с. 135, 8-9). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано право користування житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: с. Дачне Біляївського району Одеської області вул. Весела, 17 (а.с. 21-22). Позивачка в судовому засіданні пояснила, що безперервно та відкрито володіє даним майном, доглядає за відповідною частиною будинку та господарськими спорудами, регулярно сплачує житлово-комунальні послуги та несе витрати з утримання цього майна. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що фактично власником спірного житлового будинку є [PERSON] [PERSON] ні квартирою, площею 20,7 кв.м, ні земельною ділянкою біля неї не користується протягом багатьох років, все знаходиться в занедбаному стані. В останні роки позивачка періодично приходить до будинку та влаштовує скандали. Згідно положень ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. В судовому засіданні було встановлено, що володіння позивачкою спірним приміщенням не є добросовісним в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки вона достовірно знала, що його власниками були [PERSON] та [PERSON], при цьому розуміла, що не є власником спірного приміщення, а лише користується ним, як член сімї. Крім того, тривалий час між сторонами існував спір про право користування будинком. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на кімнату площею 20,5 кв.м у житловому будинку, розташованому в с. Дачне Біляївського району Одеської області вул. Весела, 17, за набувальною давністю. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого КП «БТІ» Одеської міської ради, спірний житловий будинок побудований у 1969 році, а у 2000 році відбулась його реконструкція і станом на 06 квітня 2016 року він складається з двох ізольованих приміщень: перше приміщення 1-1 веранда площею 8,2 кв.м, 1-2 коридор площею 2,9 кв.м, 1-3 кухня площею 7,7 кв.м, 1-4 житлова кімнатка площею 20,5 кв.м; друге приміщення 2-1 веранда площею 6,5 кв.м, 2-2 коридор площею 4,8 кв.м, 2-3 житлова кімнатка площею 8,4 кв.м, 2-4 житлова кімнатка площею 16,14 кв.м, з надвірними спорудами: літ. «Б» сарай, літ. «В» сарай, літ. «І» цистерна, № 1-3 огорожа. Приміщення житлового будинку: 1-1 веранда площею 8,2 кв.м, 1-2 коридор площею 2,9 кв.м, 1-3 кухня площею 7,7 кв.м є самочинно збудованими, що підтверджується даними технічного паспорту на житловий будинок і листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 06 квітня 2016 року (а.с. 180). Як розяснено в п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справа № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з огляду на положення\~статті 376 ЦК\~право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Суд вважає, що оскільки окрім іншого веранда площею 8,2 кв.м., коридор площею 2,9 кв.м., кухня площею 7,7 кв.м. є самочинним будівництвом, на нього не може бути визнано право власності за набувальною давністю, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню також вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування кімнати, площею 20,5 кв.м, прибудов до цієї кімнати, площею 18,8 кв.м, житлового будинку № 17 по вул. Весела в с. Дачне Біляївського району Одеської області на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області в порядку спадкування, з огляду на наступне. У відповідності до п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, без зміни її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] на підставі рішення Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 05.11.2004 року № 334-ХХІV отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,117 га, розташовану по вул. Весела, 17 в с. Дачне Біляївського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 220) Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 травня 2012 року рішення Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 05.11.2004 року № 334-ХХІV в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,117 га по вул. Веселій, 17 в с. Дачне Біляївського району Одеської області, а також державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку визнано недійсними (а.с. 110) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відомостей про те, що спадкодавець набув право власності на земельну ділянку, позивачкою не надано, отже суд приходить до висновку, що таке майно не може бути обєктом спадкування, а відтак не входить до спадкової маси. Позовні вимоги в частині визнання позивачки законним спадкоємцем [PERSON], померлої 24 лютого 2016 року, оскільки вона є її донькою та на час відкриття спадщини перебувала на ІІ групі інвалідності та проживала з нею в одному будинку, задоволенню не підлягають, оскільки ці вимоги, викладені таким чином, не є способом захисту цивільних прав та інтересів, що відповідає ст. 16 ЦК України.

Outcome: partial