Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дітей за кордон, мотивуючи його тим, що питання щодо місця проживання та утримання спільних дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], сторонами по справі вирішено у Договорі між батьками про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (аліменти та додаткових витрат), посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. від 10.10.2013 р., зареєстрованому в реєстрі № 4095. Зазначає, що діти проживають разом з нею та вона має намір разом з ними тимчасово виїжджати за кордон, в тому числі до країн, які потребують візового режиму. Водночас, в порушення умов, визначених п 2.6. Договору між батьками, відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон. Посилаючись на те, що будь-які спроби отримати від відповідача згоду на виїзд дітей за кордон не мали результату, позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] у супроводі метарі без згоди та дозволк батька [PERSON] до Туреччини, Сполучених Штатів Америки та країн Шенгенської зони на період з 01.12.2015 по 30.11.2020 Представник позивачки на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька у період з 01 грудня 2015 по 30 листопада 2020 до Туреччини, Сполучених Штатів Америки та країн Шенгенської зони. Представник відповідача на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Представник 3-тьої особи Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні просили позов задовольнити частково. Представник Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставин справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвами про народження (а.с.17-19). 10.10.2013 року між батьками дітей було укладено та нотаріально посвідчено Договір про проживання, виховання та фінансове забезпечення дітей (а.с.11-16), відповідно до умов якого діти проживають з матір'ю [PERSON] У п.2.6 договору сторони домовилися, що у разі можливості чи необхідності відправлення дітей за кордон, батько повинен сприяти цьому, не створювати штучні перешкоди виїзду дітей, а також надати письмову нотаріальну згоду на їх виїзд. Посилаючись на те, що батько дітей згоду на виїзд дітей не надає, на звернення позивачки не реагує, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим, позивачкою не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дітьми повноліття. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Зважаючи на те, що позивачем не визначено, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу передбачається одноразовий виїзд дітей, та в яку конкретно країну, тобто не зазначено про якийсь конкретний виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed