Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом та просить постановити рішення, яким зобовязати відповідача знести огорожу, збудовану на її земельній ділянці, повернути 0,04 га самовільно захопленої земельної ділянки та привести межу між будинковолодіннями у попередній стан, усунувши таким чином перешкоду в користуванні земельною ділянкою. У підтвердження заявлених вимог покликається на те, що відповідач являється її сусідкою та їхні присадибні земельні ділянки, які призначені для обслуговування житлових будинків та господарських споруд межують. У квітні 2010 року відповідач, нехтуючи добросусідськими відносинами розвалила стару огорожу, яка визначила межу між господарствами і збудувала іншу огорожу, якою частину її земельної ділянки площею 0,04 га самовільно приєднала до своєї земельної ділянки. У результаті таких дій відповідача межа вийшла на рівень належних їй сараю, льоху та дровітні. Межі між господарствами були визначені ще попередніми власниками. Зокрема, [PERSON], яка померла 19.01.1993 року, при житті проживала за адресою: [INFO]. [PERSON] позивача, [PERSON], яка померла 22.06.1998 р. при житті проживала по сусідству з [PERSON] за адресою: с. Стрепетів, вул. Ворони, 9. [PERSON] станом на 01.01.1983 року, для обслуговування житлового будинку користувалась земельною ділянкою (присадибною ділянкою) розміром 0,26 га., [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, користувалась земельною ділянкою площею 0,12 га, а разом 0,38 га. Батько позивача [PERSON], станом на 1981 рік проживав разом зі своїми батьками [PERSON], [PERSON] та з позивачем. Також з ними, як член сімї, проживала [PERSON] Їхні будинковолодіння були обєднані і будь яких меж між цими господарствами не було. Після смерті [PERSON] земельна ділянка останньої перейшла у користування сімї позивача. Станом на 1982 рік [PERSON] збудував житловий будинок та сарай, відповідно до затверджених проектів, без порушення будівельних норм. Сарай був збудований на земельній ділянці [PERSON] на відстані 2,2 метра від присадибної ділянки межі відповідача. Крім того, станом на 1991 рік при виготовленні [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок, колодязь був виключно її власністю, а на даний час згідно ситуаційної схеми забудов земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] колодязь розташований вже на межі господарств і є у спільній власності. Після смерті [PERSON] у 1998 році, залишилось спадкове майно, яке залишилось не успадкованим, хоча фактично [PERSON] прийняв дане майно, оскільки вони проживали разом, тому, вже після його смерті, у 2011 році за заявою позивача [PERSON] державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа. Таким чином, успадкувавши після смерті батька належне йому будинковолодіння та право на земельну ділянку для обслуговування даного будинковолодіння розміром 0,26 га, а також успадкувавши після смерті баби [PERSON] належне їй майно, як то: колодязь, ворота, огорожу та право на земельну ділянку розміром 0,12 га у її користуванні повинно бути 0,38 га для обслуговування теперішнього будинковолодіння, однак після захоплення відповідачкою частини земельної ділянки площею 0,04 га у її користуванні є 0,34 га земельної ділянки, що порушує її права. У судовому засіданні позивачка та її представник\~підтримали позовні вимоги, пояснили, що відповідачка, самовільно побудувавши огорожу, порушила межі між господарствами, які існували багато років, захопила належну їй земельну ділянку, позбавила позивача можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю, зокрема, сараєм, на власний розсуд, утримувати в належному стані, ремонтувати. Відповідачка та її представник заперечили проти позову, пояснили, що жодного захоплення земельної ділянки з її боку не відбулось, оскільки у її користуванні перебуває таж кількість землі, що і зазначена, зокрема, у погосподарських книгах. Щодо побудованої нею паркану, то такий побудований на місці старої огорожі, а сарай позивача побудований у більших розмірах, ніж передбачений у технічній документації, внаслідок чого збудована огорожа розміщена впритул до господарської будівлі позивача. Просять в задоволенні позову відмовити.\~\~ Представник третьої особи Стрептівської сільської ради в судовому засіданні пояснила, що конфлікт між сторонами триває тривалий час. Неодноразово створювались комісії з представників влади, які намагались врегулювати спір між сторонами, виїжджали на місце з метою встановлення меж земельних ділянок, однак сторони спору між собою не погодили. У прийнятті рішення покладається на думку суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, спеціалістів, показання свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, сараю, погріба, всього будинковолодіння, що знаходиться в с.Стрептові, вул.Ворони, 11, що підтверджується рішенням Камянка-Бузького районного суду від 04.06.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССГ № 444836 від 23.07.2007 року. Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку, сараю, гаражу, споруди, що знаходиться в с.Стрептові, вул.Ворони, 7, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САС № 796534 від 18.06.2010року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССХ № 200991 від 20.08.2010 року. З витягу з рішення 6 сесії 6 демократичного скликання за № 8 від 07.07.2011 року позивачці [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,3400 га, яка знаходисться у її користуванні. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що на даний час належна їй земельна ділянка не приватизована. Відповідно до\~ст.78 ЗК України, право власності на землю\~це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Згідно із вимогами\~ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:\~\~а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;\~\~б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;\~\~в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;\~\~г) прийняття спадщини;\~\~ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 126 ЗК України\~встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування\~\~земельною ділянкою посвідчується державним актом. Судом встановлено, що сторони на жодній із передбачених\~ст.81 ЗК України\~ підставі не набули права власності на земельні ділянки, що знаходяться в с.Стрептів, по вул.Ворони, 7, Ворони, 9 та Ворони,11, а відтак, позовні вимоги щодо повернення самовільно захопленої земельної ділянки площею 0,04 га та приведення межі між будинковолодінням сторін у попередній стан не підлягаються до задоволення, оскільки такі межі не є визначеними у встановленому законом порядку. Що стосується позовних вимог щодо порушеного відповідачем внаслідок самочинного будівництва огорожі права власності позивачки на господарську будівлю і порушення здійснення останньою цього права, що полягає у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, то як встановлено судом згідно свідоцтва на забудову садиби № 7/15 від 14.04.1980 року [PERSON] батьку позивача, надано дозвіл на будівництво житлового будинку і сараю. Будівництво сараю проведено у 1982 році, що підтверджено показаннями свідка [PERSON] У подальшому сарай, як і усе будинковолодіння за адресою с.Стрептів, вул. Ворони, 11, на підставі рішення Камянка-Бузького районного суду від 04.06.2017року у порядку спадкування перейшов у власність позивачки. У силу положень ст.ст.21,\~24,\~41 Конституції України,\~ст.319 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до вимог\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК). Право на судовий захист та його спосіб передбачено\~ст.16 ЦК України\~і, зокрема,\~ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, зокрема і при виїзді на місце, що відповідач у 2010 році збудувала огорожу з металопрофілю, яка прилягає впритул до сараю позивачки, внаслідок чого між сторонами виник спір, що триває до теперішнього часу. Даний паркан побудований без будь-яких дозволів, що підтверджено і самою відповідачкою. Відповідно до п.3.25* ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року за №44 (з наступними змінами), для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.\~У судовому засіданні представник відділу містобудування, архітектури та будівницівта [PERSON] РДА [PERSON] підтвердив, що будівництво сараю позивача проведено відповідно до усіх технічних вимог; також зазначив, що розташування будь-яких обєктів будівництва повинно проводитись на відстані не менше 1 м від стіни будівлі. Таким чином, відповідач здійснила будівництво огорожі між будинковолодіннями [PERSON] та [PERSON]\~без відповідних документів, що дають право виконувати будівельні роботи: належного дозволу на будівництво, без належним чином затвердженого проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил, а також, на земельній ділянці не відведеній для цієї мети та не належній відповідачеві, тобто самочинно, впритул до господарської будівлі позивачки. Відповідно до ч.1\~ст.376 ЦК України обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: якщо він збудований чи будується на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої\~ст.376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені в цих частинах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. Відповідно до вимог ч.7\~ст.376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Виходячи з розяснень, що містяться в абзаці 2 п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України). Отже, за змістом\~ст.376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст.3,\~15,\~16 ЦК України,\~ст.3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року, яка прийнята за результатами перегляду судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1\~ст.355 ЦПК України, у справі №6-180цс14,\~\~та в силу імперативних положень\~ст.360-7 ЦПК України, є обовязковими у правозастосуванні. Оскільки судом встановлено, що здійснена відповідачем самочинна побудова огорожі порушує право власності позивачки і це порушення полягає у виникненні перешкод у використанні належній їй господарській будівлі за призначенням через неможливість проведення її поточного та капітального ремонту через перешкоди внаслідок будівництва огорожі в безпосередній близькості до стін господарської будівлі позивачки, що унеможливлює не тільки здійснення позивачкою дій по утриманню будівлі в належному стані, а навіть вільний прохід між будівлею та огорожею, то суд вважає, що позивачка, в силу вимог ст.ст.3,\~15,\~16,\~376,\~391 ЦК України,\~ст.3 ЦПК України, має право на звернення з зазначеним позовом до суду про захист свого порушеного права власності шляхом знесення самочинного будівництва. При цьому суд вважає, що слід саме знести самочинно збудований відповідачем паркан, оскільки його перебудова не є можливою і не відновить порушеного права позивачки, а тому позов у даній частині підлягає до задоволення. Відповідно до вимог\~ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом частково задоволений позов, то пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений нею при зверненні в суд судовий збір в сумі 34 грн.17 коп. ( 102,50 /3).

Outcome: partial