Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та визнання права користування частини квартини за нею та відповідачем. Свої вимоги мотивує тим, що спірні 35/100 частини, це дві кімнати № 2 та № 6, квартири [ADDRESS]. Зазначила, що 24 березня 2017 року набула право власності на 19/100 вищезазначеної квартири на підставі договору дарування. Відповідачці належить 16/100 частин квартири на підставі договору дарування. 21 лютого 2012 року між попередніми співвласника був укладений порядок користування спірним майном. У позовній заяві позивач вказала, що на сьогоднішній день вона користується кімнатою № 6, а відповідачка користується кімнатою № 2. Наприкінці червня 2017 року отримала від відповідача повідомлення укласти з нею договір оренди на належній їй 16/100 частин кімнати № 6 або сплатити компенсації вартості 16/100 частин цієї кімнати. Посилаючись на те, що вона є власницею 19/100 всієї квартири, а не кімнати, позивач просила визнати за нею право власності 19/100 частин спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на 16/100 квартири, визнати за позивачем право користування кімнати № 6 спірної квартири та визнати за [PERSON] право користування кімнати № 2 даної квартири. До початку судового розгляду позивачем подана заява про розгляд справи за її відсутності, в якій просить задовольнити позов та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідач надіслала заяву про те, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування 24 березня 2017 року [PERSON] належить на праві власності 19/100 часток кімн.2, 6 квартири [ADDRESS]. (а.с. 9) Відповідно до договору дарування від 26 квітня 2012 року відповідачу [PERSON] належить на праві власності 16/100 часток кімн. 2,6 вищезазначеної квартири. (а.с. 8) Щодо позовних вимог про визнання права власності за позивачем 19/100 частокспірной квартири суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог у цій частині з таких підстав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно роз'яснень у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. У судовому засіданні встановлено, що на сьогоднішній день позивач є власником 19/100 часток кімн. 2, 6 квартири [ADDRESS]. Відповідач не оспорює це право власності. Дослідивши наявні докази у справі і давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що право власності на 19/100 часток вищезазначеної квартири не може бути визнано за позивачем повторно, оскільки воно не оспорюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз'яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009 N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин. Щодо позовних вимог про визнанні права власності та право користування за відповідачем 16/100 частин, суд дійшов висновку про відмову і в цій частині позову, виходячи з наступного. Положенням ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом саме свого права із застосуванням відповідного способу захисту, а не за захистом права відповідача. Позивачка, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права користування за нею 19/100 часток вищезазначеної квартири, як на підставу позову посилалася на ст. 358 ЦК України. В цій частині позовних вимог теж слід відмовити, виходячи з наступного. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При вказаних обставинах позивачем обрано не вірний спосіб захисту. Право користування майном є похідним від право володіння. Ніхто не оспорює право користування позивачки її власності. [PERSON] слід було звернутись із позовом про встановлення порядку користування кімнатами № 2,6 у спірній квартирі, з відповідним обґрунтуванням на норми законодавства. За таких обставин, суд, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed