Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим що, вона є власницею приватизаційного майнового сертифікату серії ВВ №0699814. В 1996 році була прийнята на роботу в ТзОВ «РТВ Сервіс», їй як працівниці даного підприємства директором [PERSON] було запропоновано вкласти свій майновий сертифікат для викупу приміщень даного підприємства. Позивачкою було передано майновий сертифікат вартістю на той час 50\~000\~000 крб. (еквівалентно 500 грн.) для приватизації приміщень даного підприємства, при цьому було відсутнє її волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача сертифіката. Кошти також вносив і її чоловік [PERSON], котрі відповідачем були об'єднані в загальну суму 6500 грн. 17.06.1996 року майнові сертифікати були передані директором згідно із складеним реєстром майнових сертифікатів, де у графі 5 зазначено позивачку як власника готівкового майнового сертифіката, реєстр затверджений Бродівським відділенням ФДМ України. Але домовленості, про те що буде утворене товариство покупців та розподілені приміщення між тими учасниками, котрі вносили майнові приватизаційні сертифікати, директор не виконав, позивачка помилилася у його щирих намірах. Весь цей час директор затягував, а потім сказав що такої домовленості не було та ніяких обовязків перед позивачкою немає, залишившись одноосібним власником цих приміщень. Лише в грудні 2011 року оформив право власності на приміщення за ТзОВ «РТВ Сервіс». Зазначає, що майновий сертифікат передала для приватизації приміщень з умовою, що приміщення та її частка будуть використовуватися підприємством для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку з виплатою їй відповідної частки прибутку. Наголошує та тому, що свій майновий приватизаційний сертифікат відповідачу не дарувала, не відчужувала, і будь-який правочин стосовно її власності на користь безоплатної передачі іншій стороні не вчиняла. Тому, зсилаючись на ст.ст.16, 317, 3193, 328, 332, 334, 345, 391, 392, 1268 ЦК України просить визнати за нею право власності на майновий приватизаційний сертифікат серії ВВ № 0699814. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, дав пояснення аналогічні наведеним у фабулі позовної заяви. Представник відповідача представник ТзОВ фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД [PERSON] в судовому засіданні надала письмові заперечення на позов [PERSON], в яких просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю та необґрунтованістю з наступних підстав. Відповідно до Закону України від 04.03.1992 р. №2163-ХІІ «Про приватизацію майна державних підприємств» та Державної програми приватизації майна державних підприємств на 1992 рік, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 р. №2545-ХІІ, було передбачено порядок випуску та обігу приватизаційних майнових сертифікатів для придбання громадянами України безоплатно, за номінальною вартістю, частки державного майна. Відповідно до п.120 Державної програми приватизації на 1998 рік, затвердженої Законом України від 12.02.1998 р. №124/98-ВР, кінцевим терміном використання приватизаційних майнових сертифікатів було встановлено 1 травня 1999 року, після чого вони були виведені з обігу. Позивачем не наведено підстав для визнання його права власності на майновий приватизаційний сертифікат, який вилучено з обігу з 1 травня 1999 року, не наведено фактів його втрати, а отже відсутні підстави для визнання права власності. Наведені позивачем факти в позовній заяві безпідставні і не можуть бути доказом визнання права власності на майновий приватизаційний сертифікат. ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД не заперечує жодного права позивача на майновий приватизаційний сертифікат, і ніколи не оспорювало приналежності цього сертифіката [PERSON], який було передано її чоловіком [PERSON] ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД, про що свідчить реєстр іменних приватизаційних сертифікатів № 15 від 17 червня 1996 року. Вартість цього сертифікату становила 50 000 000 карбованців, що в перерахунку становило 500 грн. Жодних умов щодо виплати відповідної частини прибутку між позивачем та ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД не існувало, а тим більше не існувало жодних домовленостей щодо спільної купівлі нерухомого майна внаслідок приватизації, чи наступного переоформлення частини приміщень, що належать ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД. Визнання права власності не створює жодних доказових фактів для подальшого визнання за позивачем права на приміщення, що придбані ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД згідно договорів купівлі-продажу. Факт внесення в реєстр іменних приватизаційних сертифікатів № 15 від 17 червня 1996 року приватизаційного майнового сертифікату [PERSON] свідчить про її вільне волевиявлення при передачі цього сертифікату товариству для здійснення оплати. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, вважає його безпідставним, дала пояснення аналогічні наведеним у змісті письмових заперечень та наголосила, що ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД жодним чином не оспорює права власності [PERSON] на майновий приватизаційний сертифікат, який був переданий нею товариству, крім цього такий сертифікат нею не втрачений, інших підстав для визнання права власності на майновий сертифікат не вбачає, тому просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. \~\~\~ Із наданих документів встановлено, що позивачка є власником приватизаційного майнового сертифікату за серії ВВ №0699814, який згідно Реєстру іменних приватизаційних майнових сертифікатів за №15 від 17 червня 1996 року (графа 5, де зазначено [PERSON] як власника майнового сертифікату) передано на приватизацію приміщення Бродівського «РТВ-Сервіс» (а.с.5). Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. \~Відповідно до п.1 ч.2\~ст.16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є - визнання права.\~ Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до\~ст.392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.\~ Крім цього, відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тобі, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. ТзОВ Фірма «РТВ-Сервіс» ЛТД не заперечує та не оспорює жодного права позивача на приватизаційний майновий сертифікат, і ніколи не оспорювало приналежності цього сертифіката [PERSON]. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні представником позивача, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, не подано жодних належних та допустимих доказів, і судом таких не отримано, на підтвердження того, що позивачем вибрано вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а саме визнання права власності на приватизаційний майновий сертифікат. Оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 15,16,392 ЦК України,

Outcome: dismissed