Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], посилаючись на таке: 01 лютого 2012 року вона уклала з відповідачкою договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого зобов'язалася внести грошовий вклад в сумі 50000,00 гривень для організації спільної діяльності з реконструкції нежитлового приміщення, розташованого на перехресті вулиць [ADDRESS]. Нею було зроблено внесок у спільну діяльність в сумі 30000,00 гривень, що підтверджується актом. На вказані гроші відповідачка закупила будівельні матеріали, які були використані у процесі реконструкції приміщення. Внаслідок виконання договору була здійснена реконструкція вказаного нежитлового приміщення. Але у процесі спільної діяльності за сімейними обставинами вона не змогла у подальшому вносити грошовий внесок на реконструкцію нежитлового приміщення, тим самим припинила участь в його реконструкції та розірвала договір з відповідачкою. Їй відомо, що всі будівельні роботи завершені, будівля проінвентаризована, їй присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] та будівля введена до експлуатації. Вона відповідно до умов договору має право на 10 відсотків від реконструйованого приміщення. Але відповідачка не визнає за нею право власності на вказані 10 відсотків, саме тому виник судовий спір. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та заявила про те, що її гроші відповідачка використала для закупівлі будівельних матеріалів. Відповідачка звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна літерА-1 площею 72,9 кв. метрів, розташований за адресою: [ADDRESS], посилаючись на таке: 01 лютого 2012 року між нею та позивачкою за первісним позовом укладений договір укладено договір про сумісну діяльність. Предметом цього договору є організація сумісної діяльності з реконструкції нежитлового приміщення, розташованого на перехресті [ADDRESS], введення його в експлуатацію з метою подальшої сумісної експлуатації як об'єкта реконструкції. Відповідно до цього договору вони мали діяти без створення юридичної особи шляхом об,єднання майна, грошових коштів, інших матеріальних ресурсів, професійного досвіду. За цим договором вона зобов'язалась надати нежитлове приміщення для реконструкції, замовити технічну та проектну документацію реконструкції, укласти договори з проектною, підрядною та іншими організаціями, контролювати хід виконання робіт, здійснювати закупівлю будівельних матеріалів та виконувати інші сплати, інформувати [PERSON] про хід виконання умов договору та надавати звіти, здійснювати грошовий внесок у розмірі 150000,00 гривень. [PERSON] зобов'язалась внести 50000,00 гривень. За спільною згодою вони прийшли до висновку, що після закінчення виконання умов договору частки кожного в реконструйованому приміщенні будуть складати 90 відсотків її та 10 відсотків [PERSON]. Згідно акту від 2 березня 2012 року на виконання умов договору про сумісну діяльність [PERSON] внесла грошовий вклад в сумі 30000,00 гривень, а вона - 100000,00 гривень. Нею були виконані всі умови договору, а [PERSON] своєю заявою від 04 червня 2012 року забажала розірвати договір. Вона повернула [PERSON] внесені нею 30000,00 гривень. Таким чином, нею за власні кошти проведена реконструкція приміщення та рішенням виконкому куйбишевської районної в місті Донецьку Ради номер 174 вказаному приміщенню присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Згідно декларації про готовність об'єкту до експлуатації від 18 липня 2013 року, зареєстрованої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю за номером ДЦ143131990612 вказане нежитлове приміщення вважається закінченим будівництвом та прийнятим до експлуатації. Відтак [PERSON] не має права претендувати на 10 відсотків реконструйованого приміщення. У судовому засіданні представник відповідачки позовні вимоги підтримав, первісний позов не визнав. Вважав, що оскільки позивачка [PERSON] отримала суму, яку вклала в реконструкцію нежитлового приміщення в сумі 30000,00 гривень, за її власною ініціативою було розірвано договір про сумісну діяльність від 01 лютого 2012 року, вона на має правових підстав вимагати визнання за нею права власності на нерухоме майно. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] не підлягаючими задоволенню за таких підстав: 01 лютого 2012 року між [PERSON] як фізичною особою та [PERSON] укладений договір про сумісну діяльність. Предметом цього договору є організація сумісної діяльності з реконструкції нежитлового приміщення, розташованого на перехресті [ADDRESS], введення його в експлуатацію з метою подальшої сумісної експлуатації як об'єкта реконструкції. Учасники цього договору зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи шляхом об,єднання майна, грошових коштів, інших матеріальних ресурсів, а також свого професійного досвіду. За цим договором [PERSON] зобов'язалась надати нежитлове приміщення для реконструкції, замовити технічну та проектну документацію реконструкції, укласти договори з проектною, підрядною та іншими організаціями, контролювати хід виконання робіт, здійснювати закупівлю будівельних матеріалів та виконувати інші сплати, інформувати [PERSON] про хід виконання умов договору та надавати звіти, здійснити грошовий внесок в розмірі 150000,00 гривень. [PERSON] зобов'язалась здійснити грошовий вклад в сумі 50000,00 гривень, сприяти у здійсненні реконструкції. За спільною згодою вони прийшли до висновку про те, що після закінчення виконання умов цього договору, частки кожного з них в реконструйованому приміщенні будуть складати: [PERSON] - 90 відсотків, а [PERSON] - 10 відсотків. На виконання умов вказаного договору [PERSON] передала [PERSON] грошовий внесок 30000,00 гривень, про що свідчить акт від 02 березня 2012 року. За вказаним договором [PERSON] внесла 100000,00 гривень. Вказані грошові внески призначені для закупівлі будівельних матеріалів. Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони /учасники/ зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. Спільна діяльність може здійснюватись на основі об,єднання вкладів учасників /просте товариство/ або без об,єднання вкладів учасників. Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена в результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Користування спільним майном учасників здійснюється зі їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідно до звіту про закупівлю матеріалів від 25 квітня 2012 року [PERSON] були закуплені будівельні матеріали на суму 121532,59 гривень, що підтверджується рахунками на ім'я останньої. У судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2012 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з заявою про розірвання договору від 01 лютого 2012 року та повернення їй суми 30000,00 гривень. 07 липня 2012 року сторони уклали угоду про розірвання договору від 01 лютого 2012 року та повернення [PERSON] грошового внеску в сумі 30000,00 гривень. Обидві сторони підписали вказану угоду, яка діє з моменту підписання та 20 липня 2012 року [PERSON] отримала від [PERSON] 30000,00 гривень, про що власноруч склала розписку, в якій зазначила, що претензій до [PERSON] не має. Відповідно до п. 1.4. договору строк його дії встановлений до 01 вересня 2013 року. Відповідно до п. 6.2. договору від 01 лютого 2012 року договір може бути припинений достроково внаслідок письмової відмови учасника від подальшої участі в договорі або розірвання договору. Саме з такою заявою і звернулася [PERSON] та на підставі її заяви між сторонами 07 липня 2012 року укладено угоду про розірвання договору. Таким чином, у [PERSON] відсутні правові підстави вимагати визнання права власності на частку чи весь об'єкт нерухомого майна, оскільки договір, на який вона посилається на час виникнення спору та звернення позивачки з позовом не є дійсним, оскільки його розірвано сторонами саме з ініціативи позивачки [PERSON] Посилання позивачки на той факт, що відповідачка користувалася її грошовими коштами, саме на них було придбано будівельні матеріали не є підставою для набуття права власності, передбаченими ст. 328 ЦК України. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], що належало [PERSON] з 2011 року піддано реконструкції. На виконання вказаних робіт було надано дозвіл та про початок виконання будівельних робіт, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області видана декларація ДЦ 083131000453 від 10 квітня 2013 року. Відповідно до договору користування земельною ділянкою номер 8/4469 від 17 грудня 2012 року, укладеного між Донецькою міською Радою та [PERSON] останній видано дозвіл на користування земельної ділянки загальною площею 0,0120га , яка знаходиться за адресою: [PERSON] без виносу меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/, на якій знаходиться нежитлове приміщення. Відповідно до рішення виконавчого комітету Куйбишевської районної у місті Донецьку Ради номер 174 від 12 червня 2013 року вбачається, що між [PERSON] та Донецькою міською Радою 17 грудня 2012 року укладено договір номер 8/4469 оренди земельної ділянки площею 120 кв. метрів під нежиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Декларація про початок виконання робіт з реконструкції нежитлового приміщення під забудову магазину, зареєстрована інспекцією Держархбудконтролю у Донецькій області 10 квітня 2013 року номер ДЦ 083131000453. Відповідно до висновку ДП «Науково-дослідний проектний інститут «Донецький промбудндіпроект» реконструкцію виконано. Будівля магазину - капітальна та відноситься до третього ступеня капітальності.

Outcome: approved