Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом і просила суд визнати відповідача таким, що втратив право, користуватися житловим будинком та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO]; судові витрати: а саме сплачений судовий збір у розмірі 551.21 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 550 грн.. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, зазначала, що вона відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване 18.08.2015 року Реєстраційною службою Таращанського районного управління юстиції Київської області, є власником житлового будинку з усіма надвірними будівлями та спорудами, який розташований по вул. Молодіжній, 34 в селі Лісовичі Таращанського району Київської області. В даному будинку зареєстровані: вона (позивачка), її чоловік [PERSON], її дочка [PERSON], її малолітні внуки [PERSON] і [PERSON], її зять [PERSON] відповідач по справі. З моменту реєстрації останній ніякої допомоги по утриманню житлового будинку та присадибної земельної ділянки не надає, ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, постійно вчиняє сварки та бійки. Вона з чоловіком неодноразово змушені були викликати поліцію аби захиститись від його нападів. Дане підтверджує актом обстеження житлово-побутових умов від 09.06.2016 року складеним депутатом Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області [PERSON], довідкою № 186/109/1011/3/02-2016 від 06.06.2016 року виданою Таращанським відділення Миронівського відділу НП ГУ в Київській області та копією вироку Таращанського районного суду Київської області від 11.07.2016 року (на даний час не вступив в законну силу), яким відповідача по справі засуджено визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді\~двох років обмеження волі із застосуванням до нього ст. 75 КК України із звільненням його від відбування призначеного покарання, встановивши іспитовий строк\~один рік. Даний злочин ним (відповідачем) було вчинено за зареєстрованим місцем свого проживання [INFO] щодо її чоловіка і його (відповідача тестя) [PERSON]. Крім того, реєстрація в її житлі відповідача по справі є перешкодою в реалізації нею права власності даним житловим будинком взагалі та в оформленні житлової субсидії зокрема. На даний час він протягом останнього місяця за місцем реєстрації не проживає. Посилаючись, як на підставу своїх позовних вимог, гарантоване законом право безперешкодно користуватися своєю власністю, не надання відповідачем допомоги по утриманню житла та систематичним порушенням ним правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, згідно ч.1 ст. 116 ЖК України, просить суд визнати його таким, що втратив право, користуватися житловим будинком та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO]. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи належно повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивачки суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване 18.08.2015 року Реєстраційною службою Таращанського районного управління юстиції Київської області, позивачка є власником житлового будинку з усіма надвірними будівлями та спорудами розташованого по вул. Молодіжній, 34 в селі Лісовичі Таращанського району Київської області. В даному будинку зареєстровані: позивачка, її чоловік [PERSON], дочка [PERSON], малолітні внуки [PERSON] і [PERSON], зять [PERSON] відповідач по справі. Останній з моменту реєстрації не бере участі в утриманні даного житлового будинку, не працює, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки та бійки, протягом останнього місяця за зареєстрованим місцем проживання не проживає. Позивачка неодноразово викликала працівників поліції з приводу антигромадської поведінки відповідача. Актом обстеження житлово-побутових умов від 09.06.2016 року складеним депутатом Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області [PERSON] зі слів позивачки встановлено, що її дочка зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, проживаючи в одному з нею будинку, зловживаючи спиртними напоями, постійно влаштовують сварки та бійки. Ним, депутатом, розяснено позивачці, що відповідно до ст.157 ЖК України члени сімї власника жилого будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених ст.116 ЖК України Копією вироку Таращанського районного суду Київської області від 11.07.2016 року, яким відповідача по справі засуджено визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді\~двох років обмеження волі із застосуванням до нього ст. 75 КК України із звільненням його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком\~один рік, побічно підтверджено факт вчинення відповідачем насильства в сімї за зареєстрованим місцем свого проживання [INFO] щодо свого тестя [PERSON]. Проте вказаний вирок суду на даний час не вступив в законну силу. Посилаючись, як на підставу своїх позовних вимог, гарантоване законом право безперешкодно користуватися своєю власністю, не надання відповідачем допомоги по утриманню житла та систематичним порушенням ним правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, згідно ч.1 ст. 116 ЖК України, позивачка просить суд визнати його таким, що втратив право, користуватися житловим будинком та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO]. Вказані обставини встановлено з показань позивачки, допитаної в судовому засіданні в якості свідка, матеріалів справи вивчених в судовому засіданні. Беручи до уваги вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення, виходячи з таких міркувань. Правом власності, встановлено ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч.1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Поряд з цим, закон визначає право користування чужим майном. Так, ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону і втрачають це право у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ця умова закону в даному спорі не може бути реалізованою, оскільки відповідач відсутній в своєму місці проживання на момент розгляду справи в суді лише один місяць. Виходячи з цього, також, відповідач не може бути визнаним таким, що втратив право користування житлом в порядку визначеному ст.ст. 71,72 ЖК України, оскільки при тимчасовій його відсутності за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Крім того, вимагаючи визнати відповідача таким, що втратив право, користуватися житловим будинком та зняти його з реєстрації місця проживання в ньому, позивачка безпідставно посилається на ст. 157 ЖК України, якою передбачена можливість лише виселення у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. П. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського пливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У відповідності до Правових позицій від 01.12.1997 року, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Проте позивачкою не надано суду доказів, які б підтверджували систематичність порушення відповідачем правил співжиття та вжиття в звязку з цим заходів досудового громадського впливу щодо нього.

Outcome: dismissed