Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов`язань за договором позики від 17 листопада 2017 року, а відтак просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 757 477 грн., з яких 657 783 грн. складає основна сума заборгованості, 28 942 грн. 45 коп. інфляційні збитки за період з січня 2018 року по травень 2018 року, 11 029 грн. 13 коп. складає 3% річних за період з 11.12.2017 року по 02.07.2018 року та 59 723 грн. 09 коп. проценти за період з 11.12.2017 року по 02.07.2018 року, а також судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 7 574 грн. 78 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 18 319 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому просив в позові відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що сума заборгованості за розпискою є його винагородою (гонораром успіху) за договором про надання правової допомоги від 02.02.2015 року укладеного між ним та позивачкою. Відповідно до вказаного договору він здійснював юридичний супровід в Дарницькому районному суді м. Києва по справі про розірвання договору поставки товару під замовлення та компенсацію невиплаченої суми. Разом з тим ствердив, що копія розписки від 17.11.2017 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, оскільки в ній не зазначено у кого саме отримано грошові кошти в борг, а також вказано, що борг підлягає поверненню [PERSON] , однак позивачкою є [PERSON] . Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що дійсно між позивачкою та відповідачем 02.02.2015 року укладено договір № 02-02/15 про надання правової допомоги. Згідно додатку № 1 до вказаного договору сума винагороди для відповідача складала 40 000 грн., яку позивачем сплачено. Гонорар успіху в розмірі 657 783 грн., зазначений відповідачем у відзиві, не передбачений жодним документом, ніколи сторонами не погоджувався та не сплачувався. Разом з тим, доводи відповідача про невірно зазначене ім`я позивачки в розписці спростовуються зазначеним у ній серії та номеру паспорту [PERSON] . Представник позивача в суді позов підтримав та просив про його задоволення з викладених у ньому підстав. Відповідач в суді проти позову заперечив та наполягав на відмові у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2017 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 657 783 гривень, а той зобов`язався у строк до 10 грудня 2017 року повернути позивачу зазначену суму. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку від 17 листопада 2017 року, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі. В судовому засіданні досліджено оригінал письмової розписки згідно ст. 229 ЦПК України. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вказана правова позиція ґрунтується на постанові Судової Палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6/79цс14. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правовий висновок Верхового Суду України в справі № 6-50цс16). Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлено укладену між сторонами угоду згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Разом з тим, як стверджується в позові, відповідач одержані кошти у встановлений строк не повернув й заходів до цього не вживає. Доводи відповідача про те, що він отримав вказані кошти як винагороду за надання правової допомоги позивачці у справі про розірвання договору поставки товару під замовлення та компенсацію невиплаченої суми є бездоказовими та голослівними, які спростовуються змістом розписки, з якої вбачається, що [PERSON] отримав саме у борг від [PERSON] (паспорт серія та номер [NUMBER] виданий 22.04.2016 року Дарницьким РВ ГУДМС України в м. Києві) грошові кошти у розмірі 657 783 грн., внаслідок чого і написав вказану розписку. Судом встановлено, що паспорт громадянина України серія та номер [NUMBER] виданий 22.04.2016 року Дарницьким РВ ГУДМС України в м. Києві, на який у розписці посилався [PERSON] , виданий на ім`я [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При цьому згідно вказаного паспорту, ім`я позивачки російською мовою викладено як [PERSON] . Відтак, суд відкидає доводи відповідача щодо відсутності договірних зобов`язань між ним та позивачкою, як неспроможні та на підставі вказаних вище відомостей розписки та паспорта доходить висновку, що саме [PERSON] є позикодавцем у цій справі. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму заборгованості з урахуванням прострочення зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже позов підлягає частковому задоволенню шляхом застосування способів захисту обраних позивачем, які є адекватними змісту порушеного права, шляхом стягнення заборгованості у розмірі 657 783 грн., індексу інфляції в розмірі 28 942 грн. 45 коп., а також трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 11 029 грн. 13 коп. Розрахунок індексу інфляції та 3 процентів річних від простроченої суми є вірним і сумнівів у суду не викликає. Разом з тим, у задоволенні вимоги позивачки про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 11.12.2017 року по 02.07.2018 року, у порядку ст. 1048 ЦК України, слід відмовити. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом визначених норм закону проценти сплачуються боржником кредитору за користування його коштами лише в межах строку дії договору позики, тобто протягом часу до якого боржник повинен повернути заборгованість разом з процентами. Після порушення строків повернення грошових коштів вступають в силу вимоги ст. 625 ЦК України, які встановлюють відповідальність за порушення строків зобов`язання і повинна застосовуватись до спірних правовідносин. З викладених норм вбачається, що фактично нарахування процентів по договору позики між [PERSON] та [PERSON] охоплює період дії договору, а саме з 17.11.2017 року по 10.12.2017 року. Отже після 10.12.2017 року відповідач несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно вимог ст. 625 ЦК України і повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, право [PERSON] про стягнення процентів у розмірі 59 723 грн. 09 коп. від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 11.12.2017 року по 02.07.2018 року, на вимогах вказаних норм закону не ґрунтується, а отже у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Зазначена правова позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду України від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 7 574 грн. 78 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 18 319 грн., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial