Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить: 1. Надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до Республіки Румунії та Республіки Болгарії на відпочинок та оздоровлення, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] з 1 (першого) серпня 2014 року по 1 (перше) жовтня 2014 року. Позивачка в позові просить позовну заяву розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] викликався до суду в порядку, передбаченому ч.3 ст.76 ЦПК України, проте в судове засідання не з'явився. В ході судового засідання судом були досліджені такі інші докази: Копія паспорта серії [NUMBER], копія паспорта [NUMBER] та його перекладу, копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], копія свідоцтва про народження серії [NUMBER], копія виписного епікрізу з історії хвороби №1764/818, копія акту обстеження житлово - побутових умов. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб 15 жовтня 2006 року з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. Під час шлюбу у позивачки та відповідача народилися діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтв про народження дітей батьком дітей є відповідач [PERSON] . Діти проживають з позивачкою в с. Нелипівці Кельменецького району Чернівецької області позивачка має можливість оздоровити дітей за кордоном, але від відповідача не має можливості отримати згоди на виїзд дітей за кордон, оскільки місцезнаходження відповідача невідоме. Відповідач лише зареєстрований в [ADDRESS] Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком доказів, досліджених судом у їх сукупності. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України N 57 від 27.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 932 від 11 липня 2007 року, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила). Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 даної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 даної Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідач порушує ст. 150 Сімейного кодексу України згідно якої батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1 ст.2 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відсутність згоди з боку батька щодо виїзду неповнолітньої доньки за межі України на відпочинок та оздоровлення суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право неповнолітнього як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч.1 ст.313 ЦК України, а тому підлягає судовому захисту. Отже ненадання згоди відповідачем на виїзд своїм неповнолітнім дітям за межі України на відпочинок та оздоровлення суперечить їх правам. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Таким чином, суд вважає, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, відповідає інтересам та бажанням дитини, за своєю метою має сприяти оздоровленню та загальному розвитку дитини, а в свою чергу відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, позбавляючи позивачку як мати дітей виконувати свої зобов'язання щодо утримання та виховання, піклування про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток дітей. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю та надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до Республіки Румунії та Республіки Болгарії на відпочинок та оздоровлення, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], з 1 (першого) серпня 2014 року по 1 (перше) жовтня 2014 року. На підставі ст. 33 Конституції України , ст.3,8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.313 ЦК України, ст. ст. 141,150,155 СК України, ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»

Outcome: approved