Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому вказує, що 19 листопада 1986 року рішенням виконавчого комітету Чаплинської селищної ради №133/11 її колишньому чоловіку [PERSON] дозволено будівництво автогаража розмірами 3.5х 6,0 м. на території громадських гаражів між вулицями [ADDRESS] На підставі рішення виконкому від 26.11.1986 року №133/11 [PERSON], було видано дозвіл на право виконання будівельних робіт. У цьому ж році було розпочато будівництво, яке завершилося у 1987 році, однак в експлуатацію даний об'єкт введено не було. [INFO] її чоловік [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.08.1989року, виданим ЗАГСом м. Алушти. Після смерті чоловіка вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє гаражем протягом тридцяти років. Рішенням виконавчого комітету від 30 березня 2017 № 28 про присвоєння поштової адреси, вказаному гаражу присвоєно поштову адресу. На сьогоднішній день позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися даним нерухомим майном, доглядає за ним, утримує його, робить поточні ремонти, сплачує податки. При зверненні до реєстраційної служби щодо оформлення права власності за нею на вказаний гараж, їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду із заявою про визнання права власності за набувальною давністю. Просить суд визнати за нею право власності на гараж, розташований по [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 19 листопада 1986 року, рішенням виконавчого комітету Чаплинської селищної ради №133/11, колишньому чоловіку позивачки [PERSON] дозволено будівництво автогаража розмірами 3.5х 6,0 м. на території громадських гаражів між вулицями [ADDRESS] На підставі рішення виконкому від 26.11.1986 року №133/11 [PERSON] було видано дозвіл на право виконання будівельних робіт. У цьому ж році було розпочато будівництво, яке завершилося у 1987 році, однак в експлуатацію даний об'єкт введено не було. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.08.1989року, виданим ЗАГСом м. Алушти. Після смерті чоловіка позивачка добросовісно, відкрито, безперервно володіє гаражем протягом тридцяти років. Рішенням виконавчого комітету від 30 березня 2017№ 28 про присвоєння поштової адреси, вказаному гаражу присвоєно поштову адресу. На сьогоднішній день вона продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися даним нерухомим майном, доглядає за ним, утримує його, робить поточні ремонти, сплачує податки. Нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається , що таке майно існує, (існування нерухомого майна підтверджується квитанцією про сплату податку). Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. З ЦК). Згідно приписів ст. 344 Цивільного кодексу України для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (внаслідок шахрайства тощо). Також, володіння майном повинне бути відкритим, тобто, очевидним для всіх інших осіб, при цьому, володілець має ставитися до майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані). Крім цього, володіння майном повинно бути безперервним, протягом встановленого законом строку. У пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав судам роз'яснено, що враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно , яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння) , а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214ЦПК). Виходячи зі змісту ст.ст. 335 і 334 ЦК взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в передані цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, право власності за набувальною давністю може набутися на безхазяйну нерухому річ,а взяття її на облік органом, що здійснює державну реєстрацію на нерухоме майно за заявою органу місцевого самоврядування і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є перешкодою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15,16 ЦК , а також частини 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідальної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч. 1 ст.344 ЦК , відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду , що набрало законної сили про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( п.5 ч.І ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст.344 ЦКУ набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Ст. 344 ч.1 ЦКУ передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безпосередньо володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Даним майном позивачка володіє більше 10 років, а саме з 1989 року безперервно та відкрито, а тому у суду є всі підстави для задоволення її позовних вимог. Відповідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Outcome: approved