Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням подружнього життя і неможливістю збереження сім'ї.В обґрунтуванні свого позову вона зазначила, що з 29.07.2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Постійні сварки та скандали неодноразове відбувались у присутності їх малолітньої дитини. У їх відносинах відсутнє порозуміння та повага. З травня 2015 року вони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство і фактично не спілкуються між собою. За час останнього проживання вона дійшла до висновку, що примирення між ними та подальше подружнє життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного із них. Дочка проживає з нею і знаходяться на її утриманні. Добровільно відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надає. В звязку з тим, що вона не має можливості самостійно забезпечити гідний достаток дітей, вона просить стягнути аліменти з відповідача на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] в розмірі по 600 грн. щомісяця до повноліття дитини, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, та стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дочки в розмірі по 600 грн. щомісяця до повноліття дитини. В судове засідання сторони не зявились, письмово просять розглянути справу за їх відсутністю. Позивачка позов підтримала, відповідач з позовом згодний повністю. Суд, дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Подружжя [PERSON] зареєстрували шлюб 29.07.2006 року у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження від 29.07.2006 року зроблено актовий запис № 10. Подружжя мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою і знаходяться на її утриманні. Спільне життя у сторін не склалося. У їх відносинах відсутнє порозуміння та повага. З травня 2015 року вони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство і фактично не спілкуються між собою. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК Україна, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Встановлено, що сторони не мають наміру зберегти сім'ю. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Згідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання подружжя продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] і [PERSON], та збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Відповідачка не наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища. Суд, дослідивши матеріали справи в частині стягнення аліментів на утримання дітей, прийшов до висновку про задоволення позову. На підставі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення повноліття. Встановлено, що відповідач, будучи батьком дітей, що підтверджується свідоцтвом про їх народження, матеріальної допомоги на утримання дітей добровільне не надає. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки відповідач, будучи батьком неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. Суд враховує, що відповідач працездатний, працює, враховуючи обоюдну згоду сторін про розмір аліментів, тому суд прийшов до висновку, що розмір аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] , слід встановити у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі по 600 грн. щомісяця до повноліття дитини, чи до змінення матеріального становища сторін, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд розяснює сторонам, що встановлений розмір аліментів не позбавляє в майбутньому позивачку чи відповідача звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. Згідно п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору, тому відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 487,20 грн.. Згідно з п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову з 23.09.2015 року. На підставі викладеного й

Outcome: approved