Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про його виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що є єдиним власником 29/50 частин житлового будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.1994 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації. Відповідач не є членом сім`ї позивача та самовільно вселився до 29\\50 частин житлового будинку [ADDRESS] , без згоди позивача і став постійно там проживати, користуючись усіма зручностями будинку. Позивач зазначає, що відповідач незаконно вважає себе господарем будинку та створює несприятливі моральні умови для життя. На неодноразові усні та письмові пропозиції звільнити самовільно зайнятий будинок відповідач не реагує. Позивач просить суд виселити відповідача з будинку без надання іншого житлового приміщення в порядку ст.116 ЖК УРСР. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 19 березня 2020 року, було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 23,24). Позивач, та її представник адвокат Бикова О.В. в судове засідання не з`явилися, однак адвокат Бикова О.В. надала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с. 33). Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому порядку (а.с. 34,35), причин неявки суду не сповістив та відзив на позов у встановлений судом строк не надав. Враховуючи вимоги ст.223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] є єдиним власником 29\\50 частин житлового будинку [ADDRESS] . Право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.11.1994 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою. Договір купівлі-продажу зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації. (а.с. 6,7). [INFO] помер єдиний син [PERSON] - [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 7308 Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, який до дня смерті проживав разом зі своєю сім`єю в особі дружини - [PERSON] та доньки [PERSON] разом із позивачем. (а.с. 5). Після його смерті [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , після чого [PERSON] вселився до 29\\50 частин житлового будинку [ADDRESS] і став там постійно проживати. Судом встановлено, що відповідач не є особою, яка віднесена до осіб, перелік яких встановлено ст.64 Житлового кодексу України. Зокрема, [PERSON] не надавала своєї згоди на вселення [PERSON] до 29\\50 частин житлового будинку [ADDRESS] і його проживання та користування цим будинком. За даними Адресного реєстру м.Одеси [PERSON] у вищевказаному будинку не зареєстрований. (а.с. 22). З матеріалів справи вбачається, що відповідач письмово попереджався позивачем про добровільне виселення із будинку, однак відповідачем вимоги про виселення не виконуються (а.с. 11,12). Відповідно до ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника будинку вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів виключно за згодою власника будинку. Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Правилами ч.1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про обгрунтованість позову, оскільки судом встановлено, що відповідач без будь-яких правових підстав користується згаданим будинком, а тому підлягає виселення з такого без надання іншого житлового приміщення. Також, відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved