Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до ПАТ «Страхова компанія АСКО - Донбас Північний» про захист прав споживачів, стягнення суми страхового відшкодування, пені, три проценти річних від простроченої суми та інфляційних витрат. При цьому вказала, що 23 листопада 2010 року між нею та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія АСКО Донбас-Північний» було укладено договір страхування № 209476 (далі - Договір). Предметом вказаного Договору є добровільне страхування майнових інтересів, пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом (ТЗ) марки MAZDA 3, рік випуску 2005, р.н. [NUMBER]. Відповідно до умов договору страховим випадком є «Вибуття ТЗ із законного володіння внаслідок страхового випадку «ПДТО». За умовами п.3.2.2 Договору, під «ПДТО» (Протиправні дії третіх осіб) розуміється в тому числі незаконне заволодіння ТЗ (ст.289 КК України). За домовленістю сторін страхова сума по Договору встановлена в розмірі 114 985,00 грн. 21 листопада 2011 року у м. Київ нею вказаний автомобіль був переданий [PERSON] під розписку строком на 1 місяць. Надалі [PERSON], увів її в оману щодо своїх дійсних намірів та незаконно заволодів транспортним засобом, всупереч її волі як власника, розпорядився за власним розсудом, завдавши їй матеріальну шкоду у розмірі вартості автомобіля. За даним фактом порушено кримінальну справу за ч.2 ст.289 КК України. Оскільки мало місце незаконне заволодіння авто (угон), вона повідомила страхову компанію - відповідача у справі про настання страхового випадку та звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування. 09 лютого 2012 р. Відповідач листом №09-02, посилаючись на п.7.4.7 Договору, повідомив про своє право відстрочити виплату страхового відшкодування до прийняття рішення слідчим органом. На її неодноразові звернення щодо виплати страхового відшкодування страхова компанія відповіла відмовою з підстав, що начебто [PERSON], якому вона передала автомобіль, не був вказаний в переліку осіб, допущених до керування застрахованим транспортним засобом. Іншою підставою невиплати страхового відшкодування стало посилання страхової компанії що вона за власним бажанням передала в керування [PERSON] належний їй автомобіль, а тому начебто незаконного заволодіння вказаним ТЗ (ст.289 КК України) не було, а мало місце шахрайство (ст. 190 КК України). І оскільки ризик нанесення збитків в результаті шахрайства застрахований не був, це виключає можливість настання зобов'язань по виплаті страхового відшкодування. Вказує, що підстави відмови у виплати страхового відшкодування є надуманими, протиричать умовам договору про страхування, а тому просить стягнути з страхової компанії суму страхового відшкодування з пенею, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, збільшили розмір позовних вимог в зв'язку із збільшенням строку невиплати страхового відшкодування. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, про що подали суду письмові заперечення. Суд заслухав пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 листопада 2010 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір страхування № 209476. Предметом вказаного Договору є добровільне страхування майнових інтересів, пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом (ТЗ) марки MAZDA, модель 3, рік випуску 2005, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова (шасі) [NUMBER]. Відповідно до п.3.1. Договору, до переліку застрахованих страхових випадків відноситься «Вибуття ТЗ із законного володіння внаслідок страхового випадку «ПДТО». За умовами п.3.2.2 Договору, під «ПДТО» (Протиправні дії третіх осіб) розуміється в тому числі незаконне заволодіння ТЗ (ст.289 КК України). За домовленістю сторін страхова сума по Договору встановлена в розмірі 114 985,00 грн, безумовна франшиза відсутня (пп.4.1., 4.3. Договору). На виконання п.п.5.2, 5.4 Договору, Позивачем був повністю сплачений страховий платіж, з розстроченням чотирма частинами, на загальну суму 7 428,03 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів № 17 від 23.11.2010 р., № 247 від 19.05.2011 р., № 508 від 22.08.2011 р., та розпорядженням на перерахування коштів №1 від 22.02.2011р. Згідно п.6.1 Договору, Договір укладено на строк 1 рік. Отже, Договір діяв з 23 листопада 2010 р. до 22 листопада 2011 р. включно. 21 листопада 2011 року, тобто в термін дії Договору, за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO], був переданий під розписку автомобіль «MAZDA-3» д.н.. [NUMBER] строком на 1 місяць. 30 листопада 2011 року Позивачка, у зв'язку з тим, що [PERSON] не надав автомобіль для огляду та не відповідав на дзвінки, звернулася в правоохоронні органи з заявою про скоєння злочину. 14 грудня 2011 року за даним фактом постановою Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві було порушено кримінальну справу за ч.2 ст.289 КК України. Пізніше, 30 квітня 2012 р. кримінальна справа була порушена відносно гр. [PERSON] Постановою від 08.05.2012 р. обвинувачений був оголошений в розшук. Позивач повідомила Відповідача про настання страхового випадку та звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування. 09 лютого 2012 р. Відповідач листом №09-02, посилаючись на п.7.4.7 Договору, повідомив про своє право відстрочити виплату страхового відшкодування до прийняття рішення слідчим органом. Оскільки у відповідності до п.7.4.6 Договору, Відповідач мав право відстрочити виплату не більш ніж на 2 місяця з моменту порушення кримінальної справи, 22 лютого 2012р. Позивач повторно звернулася до Відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. У відповідь, листом №323 від 22.02.2012 р. Відповідач, повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування, з підстав, що [PERSON], якому Позивач передала автомобіль, не був вказаний в переліку осіб, допущених до керування застрахованим транспортним засобом. 16 листопада 2012 р. листом №2 Позивач в третій раз звернулася до Відповідача з приводу виплати страхового відшкодування, на що Відповідач також надіслав відмову. В якості іншої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, Відповідач назвав те, що інформація про [PERSON], як особи, що допущена до керування транспортним засобом згідно поданої Позивачем заяви, була внесена не до договору №209476 від 23.11.2010 р., а до договору №219896 від 22.11.2011 р., який набув чинності 23.11.2011 р. Жодна з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування є необґрунтованою та спростовуються наявними доказами і умовами договору. Так, по-перше, п.7.1.3 Договору містить вимогу щодо обов'язку Позивача в триденний термін письмово проінформувати Відповідача про всі зміни відомостей, що викладені в Заяві, які відбулися після укладання Договору. При цьому, жодних спеціальних вимог щодо форми та змісту такого повідомлення, зокрема щодо зазначення в ньому номеру договору, ні Договором, ні Заявою не передбачено. Згідно п.12 Постанови пленуму ВСУ №5 від 12.04.96 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу), суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Таким чином, оскільки в Заяві на страхування ТЗ, який оформлено Позивачем на бланку Відповідача у формі анкети-відповіді страхувальника на поставлені питання, відсутнє питання про номер договору страхування, до якого подається ця заява, Позивач, як не спеціаліст в галузі страхування, не міг знати, що потрібно Відповідачу. Тим більше, що Договір також не містить такої вимоги. Автомобіль було передано [PERSON] 21 листопада 2011 р., і цього ж дня Позивач повідомила про це Відповідача, направивши на його електрону адресу [INFO] сканкопії паспорту, ідентифікаційного коду та посвідчення водія нового наймача автомобіля (а.с.23). Наступного дня Позивачем була подана заява із зазначенням того, що ця особа є допущеною до керування транспортним засобом (а.с.20). Те, що заява була подана саме на виконання умов Договору №209476 свідчить те, що 22 листопада 2011 р., тобто в день її подання, діяв договір №209476 від 23.11.2010 р. Тоді як із листа Відповідача №1974 від 03.12.2012 р. вбачається, що інший договір страхування, а саме - договір №219896 набув чинності 23.11.2011 р., тобто наступного дня після подачі заяви. А отже, у Позивача не було ні прав, ні обов'язків за цим новим договором страхування, в тому числі і щодо надання будь-яких відомостей про ТЗ. Крім того, розділ 9 Договору не містить такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, як невнесення Переліку осіб, допущених до керування ТЗ, безпосередньо в договір страхування. В п.9.12 Договору йдеться лише про те, що підставою для відмови є передача управління ТЗ особі, не вказаній Відповідачем в Переліку осіб, що допущені до керування ТЗ. Заява Позивача від 22 листопада 2011 р., доводить, що Позивач вказав [PERSON], в переліку осіб, допущених до керування ТЗ, про що Відповідач був повідомлений в обумовлені Договором строки, як шляхом подання вказаної заяви, так і через направлення електронного листа від 21 листопада 2011 р. з відомостями про нового наймача ТЗ. А отже відмова Відповідача у виплаті страхового відшкодування з на підставі п.9.12 Договору не базується на доказах. Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, Відповідач також посилається на те, що Позивач за власним бажанням передала в керування [PERSON] належний їй автомобіль, а тому начебто незаконного заволодіння вказаним ТЗ (ст.289 КК України) не було, а мало місце шахрайство (ст. 190 КК України). На думку Відповідача, оскільки ризик нанесення збитків в результаті шахрайства застрахований не був, це виключає можливість настання зобов'язань по виплаті страхового відшкодування. Дана відмова є незаконною з огляду на наступне: Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За нормами ст.4 КПК України в редакції, діючої на дату виникнення зазначеного страхового випадку, обов'язок порушення кримінальної справи та встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину покладено в межах їх компетенції на суд, прокурора, слідчого і орган дізнання. Оскільки Відповідач не належить до вище перелічених органів, проведена ним правова кваліфікація кримінального правопорушення, як такого, що не відповідає ст.289 КК України, є незаконною. Доказом того, що застрахований транспортний засіб вибув із законного володіння Позивача внаслідок скоєння злочину за ст.289 КК України є вирок Оболонського районного суду м.Києв від 03 жовтня 2014 р. відносно [PERSON], яким визнано винним у вчиненні ряду злочинів, в тому числі за ч.1,2 ст.289 КК України. Пунктом 3.2.2 Договору незаконне заволодіння ТЗ (ст.289 КК України) віднесено до страхового випадку, а отже у Відповідача не було законних підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. Наступною причиною для відмови у виплаті страхового відшкодування Відповідач називає п.7.1.4 Договору. У відповідності до названого пункту Договору, дія чи бездіяльність всіх осіб, уповноважених Позивачем володіти та/або використовувати (в т.ч. керувати) та/або розпоряджатися ТЗ, розглядаються як дії чи бездіяльність Позивача. У листі №1974 від 03.12.2012р. Відповідач тлумачить цей пункт таким чином, що начебто [PERSON], якому Відповідач передала у користування автомобіль за власною волею, є уповноваженою особою Відповідача і не може вважатися по відношенню до застрахованого ТЗ третьою особою. На думку Відповідача, оскільки згідно п.3.2.2. Договору, застрахованим ризиком є дії третіх осіб, відповідно протиправні дії [PERSON] не є застрахованими. Дана відмова не ґрунтується на умовах Договору. Так, в п.7.1.4 Договору йдеться про осіб, уповноважених Позивачем володіти, користуватися (в т.ч. управляти), розпоряджатися ТЗ, однак згідно відомостей, визначених Позивачем в заяві від 22 листопада 2011 р., [PERSON] є особою, яка допущена до керування ТЗ, а не уповноваженою особою Позивача. За загальними правилами, уповноваження - це надання комусь права діяти від імені того, хто доручає. Згідно ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Жодної довіреності, яка б уповноважувала [PERSON], на здійснення будь-яких дії з застрахованим ТЗ, Позивач не підписувала. Дана обставина також встановлена вироком Оболонського суду м. Києва від 03 жовтня 2014 р. Транспортний засіб було передано [PERSON] на підставі розписки. Згідно п.2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Отже, Відповідач допустила [PERSON] до керування ТЗ, а не уповноважила його розпоряджатися ТЗ. При цьому, слід враховувати, що згідно ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні умови договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Таким чином, оскільки [PERSON] не є уповноваженою особою Позивача, його протиправні дії по відношенню до ТЗ, мають розцінюватися, як дії третіх осіб. Крім того, Договором не передбачено такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, як незаконне заволодіння транспортним засобом третіми особами, які були добровільно допущені власником в салон автомобілю. В договорі також не встановлені будь-які обмеження щодо того, яких осіб слід вважати «третіми». Зокрема, в п.3.3.2 договору, на який посилається Відповідач, не вказано, що до третіх осіб не належать особи, які добровільно допущені Позивачем до керування. За таких обставин у Відповідача не було законних та достатніх підстав, визначених законом та Договором, для не виплати страхового відшкодування, а відтак у Відповідача є обов'язок виплатити Позивачу страхове відшкодування у розмірі 114 985,00 грн. Пунктом 7.4.6 Договору Відповідачу надано право на відстрочення виплати страхового відшкодування, але не більш як на 2 місяця з моменту порушення кримінальної справи. Кримінальну справу за фактом скоєння злочину за ст.289 КК України (незаконне заволодіння ТЗ) було порушено 14 грудня 2011 р. Отже, враховуючи положення п.7.4.6 Договору, Відповідач зобов'язаний був здійснити виплату страхового відшкодування не пізніше 14 лютого 2012 р. Однак свої зобов'язання по Договору Відповідач не виконав. Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір являється обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно з ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Пунктом 7.3.5 Договору передбачена майнова відповідальність Відповідача за несвоєчасну виплату страхового відшкодування шляхом сплати пені у розмірі 0,5 облікової ставки НБУ від суми, що підлягає виплаті, за кожен день прострочення. Враховуючи передбачену п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені), Відповідач зобов'язаний сплатити на користь Позивача пеню за період з 21 листопада 2013 р. по 20 листопада 2014 р., що складає 5395,63 грн.(Розрахунок додається). Крім того, оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК. Згідно ч.2 ст.625 ЦКУ боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. В узагальнені судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування (лист ВСУ від 19.07.2011 р.), вказується, що проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, … а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання на 1011 день, а отже має сплатити інфляційні нарахування за період з 14.02.2012 р. по 20.11.2014 р. у сумі 21 941,62 грн. та 3% річних від простроченої суми - 9 554,78 грн., що загалом складає 31 496,40 грн. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід Держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд стягує з Відповідача в дохід Держави 1518,77 грн. У зв'язку з вищенаведеним, на підставі ст. ст. 3, 15, 110, 118 ЦПК України,

Outcome: approved