Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом,який у послідуючому уточнила та зазначила,що з 30 квітня 1970 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON], З відповідачем по справі вони мають спільних дітей та на протязі всього періоду подружнього життя ведуть спільне господарство. Однак протягом останнього року подружнього життя в них виникли суперечності, щодо порядку користування та розпоряджання нажитим майном, згоди по якому вони досягнути не можуть, через розбіжність в поглядах. За час сумісного життя та ведення спільного господарства, ними набуто наступне майно: автомобіль Opel Kadet, 1986 року виготовлення, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 39000 грн.; автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 26000 грн.;причіп автомобільний, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 7000 грн.; човен моторний «Романтика», ринковою вартістю 3000 грн. Також у 1989 р., згідно рішення суду, її чоловік отримав у власність будинок [ADDRESS]. В 2006 р. він одноособово приватизував земельну ділянку (кадастровий №3210945300:01:042:0019), що знаходилася під будинком та призначалася для обслуговування вищевказаного будинку. На час приватизації на вищевказаній земельній ділянці знаходився сарай . В період часу з 2005 р. по 2007 р. за її кошти було зроблено капітальний ремонт будинку, а саме замінено старі дерев'яні вікна на нові металопластикові, проведено штукатурні та малярні роботи, поклеєні шпалери, замінено стару електропроводку, розетки, вимикачі, замінено застарілі водопровідні труби на нові пластикові від розподільчої ями до будинку (протяжністю 150 м.), встановлено газовий одноконтурний котел, а також встановлено капітальну огорожу навколо домоволодіння. Всі будівельні матеріали купувалися виключно за її рахунок, а роботи проводилися нею особисто або за її кошти. Загальна вартість ремонту будинку, станом на 2007 р., складала грн., що на той час було еквівалентно 5000 доларів США, а вартість огорожі становила 7500 грн., що на той час було еквівалентно 1500 доларів США. Згідно технічного паспорта на будинок його інвентарна вартість становить 24541 грн. Крім того, під час сумісного життя, біля будинковолодіння, було побудовано гараж та вбиральню , гроші на будівництво яких їм надав їх син [PERSON], так як вони таких коштів не мали. Внаслідок значного вкладення коштів в ремонт, облаштування будинку та прилягаючої до нього земельної ділянки їх вартість значно зросла. Також,позивачка зазначила,що відповідач, знаючи, що вона подає позов про розподіл спільного майна, без її згоди, відчужив за договором купівлі-продажу автомобіль Opel Kadet, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та автомобіль ЗАЗ 110217, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON]. Позивачка просить визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля Opel Kadet, реєстраційний номер [NUMBER] (з наступною видачею д.н. [NUMBER]) від 18.10.2014р. укладеного між продавцем - [PERSON] та покупцем [PERSON], а також автомобіля ЗАЗ 110217, реєстраційний номер [NUMBER] (з наступною видачею реєстраційного номера [NUMBER]) від 18.10.2014 р. укладеного між продавцем - [PERSON] та покупцем [PERSON]. Поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності: Визнавши за нею - [PERSON], право власності на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 26000 грн. Припинити за [PERSON] право власності на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 26000 грн. Залишити за [PERSON] право власності на автомобіль ОреІ Kadet, 1986 року виготовлення, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 39000 грн.; причіп автомобільний, реєстраційний номер [NUMBER] ринковою вартістю 7000 грн.; човен моторний «Романтика», ринковою вартістю 3000 грн..Стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі 11500 грн.Визнати за нею право спільної сумісної власності на будинок, гараж, вбиральню, що знаходяться за адресою: [ADDRESS].Судові витрати по справі стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву,відповідно до якої зазначив,що він, [PERSON] не заперечує той факт, що між ним та [PERSON] 30 квітня 1970 року був укладений шлюб.Від шлюбу мають чотирьох спільних дітей - [PERSON] 1972 р.н., [PERSON], 1973 р.н., [PERSON] 1977 р.н. та [PERSON] 1982 р.н. Починаючи з 1983 року відносини між ними почали погіршуватися через те, що відповідач почала зловживати спиртними напоями, вела аморальний спосіб життя, не виконувала свої домашні обов'язки перед сім'єю та дітьми. На той час вони проживали з сім'єю в чотирьохкімнатній квартирі [ADDRESS], яку він отримав у користування, працюючи на Авіаційному науково-технічному комплексі ім. Антонова. Вищезгадані обставини змусили його в 1985 році звернутися з позовною заявою до суду про розірвання шлюбу з відповідачем, але через вмовляння його батьків та батьків відповідачки з обіцянкою вилікувати її від алкогольної залежності, він забрав дану заяву. Він неодноразово вмовляв відповідачку змінити спосіб її життя, припинити зловживання спиртними напоями, приділяти більшу увагу дітям та сім'ї, проте відповідач не реагувала на його прохання та так і не змінила своєї поведінки. Через складні сімейні відносини, викликані аморальною поведінкою відповідачки в грудні 1990 року він був змушений залишити сім'ю та піти проживати до житлового будинку [ADDRESS]. Право власності на вищезазначений житловий будинок [ADDRESS] за ним було визнано 28.06.1989 року згідно ухвали Ірпінського міського суду Київської області про затвердження мирової угоди від 28.06.1989 року в порядку спадкування після вітчима [PERSON]. З цього часу, а саме з грудня 1990 року шлюбні відносини між ними з відповідачем фактично припинилися та більше не поновлювалися, спільне господарство ними з цього моменту не ведеться, спільного бюджету вони не мають. В 1999 році відповідач повідомила його про той факт, що за квартирою [ADDRESS], рахується значна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, яку вона не в змозі погасити та через наявність якої вона може її втратити. Крім того відповідач повідомила, що їхнім дітям необхідні кошти для оплати їхнього навчання у вищих навчальних закладах, а тому вона має намір продати дану квартиру. При цьому, оскільки у відповідачки на має іншого житла для проживання її та дітей, вона просила його після продажу квартири прописати її з дітьми у його будинок, оскільки без прописки вона не зможе влаштуватися на роботу. За таких обставин, враховуючи інтереси їхніх дітей, а також враховуючи той факт, що після продажу квартири відповідач фактично лишиться на вулиці, він погодився прописати їхніх дітей та відповідачку в свій будинок [ADDRESS]. 25.06.1999 року, відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 84,67 кв.м. Згідно вищевказаного договору, продаж квартири було вчинено за 55 160 гривень. При цьому частину отриманих від продажу даної квартири коштів відповідач використала для оплати лише одного року навчання синів [PERSON] та [PERSON], а решту коштів були витрачені нею для власних потреб. Поскільки на момент продажу вищевказаної квартири шлюбні відносини між ними вже були припинені, кошти отримані відповідачем від продажу даної квартири в сімейний бюджет нею не вносилися. Після продажу відповідачем квартири, вона переїхала разом з дітьми до його будинку [ADDRESS], де ним відповідачу було виділено окрему житлову кімнату, площею 7,8 м.кв., в якій вона з 1999 року проживає сама. Також з цього часу відповідач окремо харчується, самостійно організовує свій побут та має власний окремий бюджет, яким розпоряджається на власний розсуд. Після переїзду відповідача до його будинку шлюбні відносини між ними поновлено так і не було, а також спільного господарства між ними не велося. Позивач зазначив,що житловий будинок [ADDRESS], було отримано ним в порядку спадкування після вітчима [PERSON] на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області про затвердження мирової угоди від 28.06.1989 року. Він заперечує той факт, що відповідачкою було проведено капітальний ремонт спірного будинку, внаслідок чого збільшилась істотна вартість спірного будинку,з часу отримання даного будинку у власність ніяких добудов, поліпшень, перебудов ні ним, ні відповідачем не проводилися,жодних штукатурних та малярних робіт, про які зазначає Відповідач в своєму первісному позові, в будинку не проводилося, дерев'яні вікна на металопластикові були замінені за ініціативою та за кошт його сина [PERSON] без його згоди. Гараж та вбиральня будувалися ним за особисті кошти під час окремого проживання з відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин,з 06.10.2005 року по 2009 рік він був зареєстрований фізичною-особою підприємцем та мав в період з 2005р. по 2007р. відповідні доходи від підприємницької діяльності. Тому позивач вважає, що спірний житловий будинок, гараж, вбиральня є об'єктами його особистої приватної власності, оскільки право власності на дані будинок, гараж, вбиральню виникло в порядку спадкування, а також під час окремого проживання з відповідачем. Крім того істотного збільшення майна (будинку) з моменту його отримання ним до сьогоднішнього часу не було. Земельна ділянка в [ADDRESS], площею 0,1490 га була приватизована ним для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, які він отримав у власність в порядку спадкування від свого вітчима та якою користувався з 1989 року. В подальшому, 14.06.2006 році, частина вищезазначеної земельної ділянки розміром 0,0300га була подарована ним своєму синові [PERSON] згідно договору дарування. Тому спірна земельна ділянка, приватизована ним в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України згідно п.5 ст.57 СК України не може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності. Крім того, під час окремого проживання з відповідачем, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин ним, за його особисті кошти в 1999 році було придбано автомобіль Opel Kadet д.н [NUMBER] та в 2013 році автомобіль ЗАЗ Таврія д.н. [NUMBER]. Дані автомобілі він вважає своєю особистою власністю, а тому як власник розпорядився ними на власний розсуд шляхом укладення договорів купівлі-продажу з сином [PERSON] та невісткою [PERSON]. Причіп до легкового автомобіля [NUMBER] є саморобним, зробленим ним особисто, а тому він не повинен бути включений до спільного майна подружжя та підлягати розподілу. Він вважає, що будинок [ADDRESS], причіп до легк. автомобіля [NUMBER] повинні бути визнані об'єктами моєї особистої приватної власності. Позивач просить встановити факт окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 25 грудня 1990 року до 18 листопада 2014 року.Визнати особистою приватною власністю [PERSON] будинок [ADDRESS].Визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 3210945300:01:042:0019 по [ADDRESS], площею 0,1190 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.Визнати особистою приватною власністю [PERSON] причіп до легкового автомобіля р.н. [NUMBER].В первісному позові [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання договорів купівлі-продажу недійсними відмовити.Стягнути з відповідача судові витрати . У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали,зустрічний позов не визнали та пояснили,що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю з 1970р,вели спільне господарство.Півроку назад відносини подружжя змінились,[PERSON] стала проживати у окремій кімнаті будинку.За час шлюбу подружжя набуло майно.Будинок [ADDRESS] належить [PERSON],але за час подружнього життя [PERSON] у даному будинку було проведено капітальний ремонт,замінені вікна на пластикові,побудований новий паркан,замощення,гараж.Будинок у своїй вартості значно збільшився.Також було придбано два автомобілі Таврія та Опель Кадет,які 18.10.2014р відповідач без згоди [PERSON] відчужив [PERSON] та [PERSON]Просили позов [PERSON] задовольнити.Щодо позову [PERSON] ,то у даному позові просили відмовити. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали,позовні вимоги [PERSON] не визнали та пояснили,що [PERSON] та [PERSON] фактично припинили подружні відносини у 1989р.У 1983 р [PERSON] подав позов про розірвання шлюбу,але потім даний позов забрав під тиском батьків.У 1990 р [PERSON] перейшов проживати у [ADDRESS] до власного будинку,який він отримав у спадщину.[PERSON] зловживала спиртними напоями,тому діти переїхали проживати до [PERSON] у м.Бучу.Після продажу квартири у м.Ірпені,[PERSON] переїхала проживати у [ADDRESS],поскільки у неї не було іншого житла,вона проживала і проживає на даний час в окремій кімнаті.Із [PERSON] вони не підтримують подружні відносини,не ведуть спільне господарство,харчуються окремо,у них різний бюджет. З приводу майна,яке [PERSON] просить розділити,то пояснили,що буд.[ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON],даний будинок він отримав у спадщину.У будинку ремонт ніколи не проводився,добудови до будинку не здійснювались,тому даний будинок не може бути об»єктом спільної сумісної власності подружжя.Автомобілі [PERSON] придбав за власні кошти і у період,коли шлюбні відносини із [PERSON] були припинені,тому дані автомобілі [PERSON] мав право відчуджувати без згоди позивача.Причіп автомобільний саморобний,а тому є особистою власністю [PERSON]Просили позов [PERSON] задовольнити,у позові [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав,просив у позові відмовити,поскільки вважає,що [PERSON] мав право відчужити автомобіль,поскільки він куплений за його власні кошти.[PERSON] та [PERSON] з 1990р не проживали однією сім»єю. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала,просила у позові відмовити,поскільки [PERSON]В коли мав намір продати автомобіль Опель Кадет,то у всіх запитував,хто хоче його собі взяти,всі відмовились і ,поскільки її чоловік даний автомобіль відремонтував,то на неї і був переоформлений даний автомобіль. Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,покази свідків,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов [PERSON] таким,що підлягає до часткового задоволення,а позов [PERSON] таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу». Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини». У судовому засіданні було встановлено,що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі із 1970р,що стверджується копією свідоцтва про шлюб.Від шлюбу мають чотирьох повнолітніх дітей [PERSON] 1972 р.н., [PERSON], 1973 р.н., [PERSON] 1977 р.н. та [PERSON] 1982 р.н. Також,у судовому засіданні встановлено,що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS],що стверджується копією будинкової книги та поясненнями сторін у судовому засіданні. [PERSON] згідно зустрічної позовної заяви просить встановити факт окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 25 грудня 1990 року до 18 листопада 2014 року.Дані позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими,що не підлягають до задоволення,поскільки суду з даного приводу не було надано відповідних доказів. Як уже зазначалось раніше,[PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1970р,зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS],ведуть спільне господарство.Той факт,що [PERSON] певний час проживає у окремій кімнаті не свідчить про ті обставини,що подружжя припинило подружні відносини. По справі було допитано ряд свідків,однак суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON], поскільки у судовому засіданні було встановлено,що дані свідки є близькими родичами та членами сім»ї [PERSON] та [PERSON], а тому вони зацікавлені у наслідках розгляду справи. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали,що вони знають сім»ю [PERSON] тривалий час,[PERSON] та [PERSON] жили дружно ,однією сім»єю,лише півроку назад їхні відносини змінились. Враховуючи викладене суд відмовляє [PERSON] у позовних вимогах у частині встановлення факту окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 25 грудня 1990 року до 18 листопада 2014 року. У судовому засіданні встановлено,що за час шлюбу [PERSON] .В та [PERSON] у 1999р придбали автомобіль Опель Кадет,1986 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER](нині д.н [NUMBER])та у 2004р придбали автомобіль ЗАЗ 110217,2004 року випуску д.н [NUMBER],які були зареєстровані на [PERSON],що стверджується довідкою МРЕВ ДАІ (а.с.113).Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.. 60 СК України «Майно,набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку». Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У судовому засіданні було встановлено,що 18.10.2014р [PERSON] без згоди [PERSON] продав автомобіль Опель Кадет,1986 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER](нині д.н [NUMBER]) [PERSON],а автомобіль ЗАЗ 110217,2004 року випуску д.н [NUMBER] продав [PERSON],що стверджується листом МРЕВ ДАІ та копіями довідок рахунків (а.с. 113-114).Дані обставини справи стверджуються у судовому засіданні поясненнями сторін по справі. Згідно зустрічної позовної заяви,[PERSON] зазначає,що вказані автомобілі були його особистою власністю,а тому він мав право на відчудження автомобілів без згоди [PERSON]Дані обґрунтування суд вважає надуманними та безпідставними,поскільки як уже зазначалось спірні автомобілі були придбані за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] ,а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Враховуючи викладені обставини,суд вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Опель Кадет,1986 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER](нині д.н [NUMBER]), укладений 18.10.2014р між [PERSON] та [PERSON] ,а також визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ 110217,2004 року випуску д.н [NUMBER] укладений 18.10.2014р між [PERSON] та [PERSON]. Крім того,у судовому засіданні було встановлено,що у період шлюбу було набуто причіп автомобільний до легкового автомобіля [NUMBER],який у 2010р було зареєстровано на [PERSON] (а.с.76).Той факт,що даний причіп саморобний не є підставою для визнання його особистою приватною власністю [PERSON].У зв»язку з даними обставинами суд відмовляє позивачу у його позовних вимогах про визнання даного причіпа особистою власністю [PERSON]Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя,а тому підлягає розподілу. Згідно позовної заяви [PERSON] просить розділити спільне сумісне майно подружжя, визнати за нею - [PERSON], право власності на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, ринковою вартістю 26000 грн.,припинити за [PERSON] право власності на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, ринковою вартістю 26000 грн.Залишити за [PERSON] право власності на автомобіль ОреІ Kadet, 1986 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER], ринковою вартістю 39000 грн.; причіп автомобільний, реєстраційний номер [NUMBER] ринковою вартістю 7000 грн.; човен моторний «Романтика», ринковою вартістю 3000 грн..Стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі 11500 грн. Дані позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Позивачкою по справі [PERSON] не було надано жодного доказу на підтвердження вартості майна яке є спільною сумісною власністю подружжя,а саме не надано доказів вартості автомобіля ЗАЗ 110217, автомобіля ОреІ Kadet, 1986 року виготовлення та причіпа автомобільного реєстраційний номер [NUMBER].Позивачкою у позовній заяві було зазначено вартість даного майна,однак відповідач із даною оцінкою не погодився у судовому засіданні,будь-яких інших доказів на підтвердження дійсної(ринкової)вартості вказаного майна позивачкою до суду надано не було. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з. подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тому, враховуючи викладене,вимоги ст..70 СК України,суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 12 частину автомобіля Опель Кадет, 1986 року випуску ,реєстраційний номер [NUMBER] ,(нині д.н [NUMBER]),на 12 частину автомобіля ЗАЗ 110217,2004 року випуску, д.н [NUMBER],на 12 частину причіпа автомобільного,реєстраційний номер [NUMBER], як на частку у спільному майні подружжя.Визнати за [PERSON] право власності на 12 частину автомобіля Опель Кадет, 1986 року випуску ,реєстраційний номер [NUMBER] ,(нині д.н [NUMBER]),на 12 частину автомобіля ЗАЗ 110217,2004 року випуску, д.н [NUMBER],на 12 частину причіпа автомобільного,реєстраційний номер [NUMBER], як на частку у спільному майні подружжя.У частині реального розподілу даного майна,стягненні грошової компенсації,припинення за [PERSON] права власності на автомобіль ЗАЗ 110217 суд відмовляє із наведених вище підстав.Також суд відмовляє [PERSON] у позовних вимогах у частині розподілу човна моторного «Романтика»,поскільки суду не було надано жодного доказу на підтвердження тих обставин,що зазначений човен був набутий у період шлюбу,що він є спільною сумісною власністю подружжя ,а також не надані докази наявності даного човна та його вартості . Позивачка [PERSON] згідно позовної заяви просить визнати за нею право спільної сумісної власності на будинок, гараж, вбиральню, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 62 СК України зазначається - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні було встановлено,що житловий будинок [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі мирової угоди,затвердженої ухвалою Ірпінського міського суду від 28.06.1989р та отриманий ним у порядку спадкування після смерті [PERSON].У послідуючому [PERSON] 22100 частин вказаного будинку подарував своєму сину [PERSON],який у свою чергу згідно договору дарування від 12.08.2005р вказані 22100 частин спірного будинку подарував [PERSON]Наведені обставини справи стверджуються у судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи на вказаний будинок. На даний час буд [ADDRESS] по праву власності належить [PERSON] Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Ставлячи питання про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя,позивач [PERSON] посилається на ті обставини,що у період шлюбу вона у будинку провела капітальний ремонт,замінила вікна,встановила огорожу.Дані поліпшення у будинку були здійснені за її власні кошти та нею особисто,у зв»язку з чим спірний будинок у своїй вартості значно збільшився. Дані обґрунтування суд вважає безпідставними,поскільки у судовому засіданні було встановлено,що за час шлюбу позивачки та відповідача до будинку [ADDRESS] не було здійснено добудов житлових приміщень,не було проведено переобладнання будинку та інших поліпшень. Дані обставини справи стверджуються поясненнями сторін у судовому засіданні та матеріалами інвентаризаційної справи. Зазначаючи,що за час шлюбу будинок у своїй вартості значно збільшився,позивачка з даного приводу суду не надала відповідних доказів. Тому враховуючи викладені обставини справи,суд відмовляє позивачці у позовних вимогах про визнання за нею права спільної сумісної власності на будинок, гараж, вбиральню, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Згідно зустрічної позовної заяви [PERSON] просить визнати його особистою приватною власністю будинок [ADDRESS].Визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 3210945300:01:042:0019 по [ADDRESS], площею 0,1190 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до положень ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Як зазначалось раніше спірний будинок [ADDRESS] по праву власності належить відповідачу [PERSON]Дане право власності відповідача у передбаченому законом порядку зареєстровано,що вбачається із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.Судом відмовляється позивачці у визнанні вказаного будинку із надвірними спорудами об»єктом спільного сумісного майна подружжя.Земельна ділянка пл..0,1190 га по [ADDRESS] цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку ,господарських будівель і споруд згідно Державного акту серія ЯБ № 515395 по праву власності належить [PERSON]Враховуючи викладені обставини,суд відмовляє [PERSON] у позовних вимогах про визнання особистою приватною власністю спірного будинку та земельної ділянки. Поскільки суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] то відповідно до ст.. 88 ЦАК України до часткового відшкодування підлягають судові витрати,понесені позивачкою при сплаті судового збору,у зв»язку з чим суд стягує із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у суммі 1000 гр. У відшкодуванні судових витрат [PERSON] суд відмовляє,поскільки зустрічний позов [PERSON] залишений без задоволення у повному обсязі. На підставі ст. 57,60,62,65,69,70,71 СК України,

Outcome: partial