Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири, яка розташована в [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 23.10.2010 року. В даній квартирі проживає відповідачка. На її прохання звільнити дану квартиру, відповідачка відмовляється, в зв'язку з чим порушує право власності позивачки і перешкоджає використовувати її права на власний розсуд, тому за захистом своїх прав вона змушена звернутись до суду. В зв'язку з цим, просить суд, постановити рішення, яким визнати втрату права користування жилим приміщенням, усунути порушення її права власності та зобов'язати відповідачку висилитись з належної їй квартири. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Відповідачка, а також її представник в судове засідання не з'явились, хоча були своєчасно належним чином повідомлені про дату і час слухання справи згідно наявного повідомлення про вручення поштового відправлення, і відомостей про причину своєї неявки до суду не надали. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідачки на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд встановив: Згідно копії договору купівлі-продажу від 23.10.2010 року, позивачці належить квартира, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 6). В даній квартирі без правових підстав проживає [PERSON] разом із співмешканцем та повнолітнім сином. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Вирішуючи позовні вимоги щодо виселення відповідача із квартири, судом, поряд із нормами цивільного законодавства, враховано і правовідносини в галузі житлового законодавства. Зокрема, ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Із аналізу даної правової норми випливає, що відповідач [PERSON], а також її чоловік та повнолітній син не являється членами сім'ї позивача [PERSON] Крім того, ст. 158 ЖК України визначено правові підстави найму жилого приміщення, що належить громадянинові. Необхідною умовою найму жилого приміщення є договір, укладений в письмовій формі між власником та наймачем. Відповідно до вимог ст. 65 ч.1 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину (чоловіка), дітей, батьків, а також інших осіб. Як вбачається із матеріалів справи, власник квартири не надавала згоди на вселення в 2012 році в квартиру відповідачки, а також членів її сім'ї. Майно позивачу належить на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2010 року, тобто відповідач вселилась в квартиру, без будь-яких правових підстав та згоди власника - самоправно. Відповідно до ст. 116 ч.3 ЖК України, осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, висиляють без надання іншого жилого приміщення. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивачем, а відтак їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 107,30 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved