Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи його наступним. Зазначає, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі, який в 2015 році був розірваний. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] розірвання шлюбу вони з відповідачем мешкають окремо, відповідач виїхав за межі міста Добропілля у невідомому напрямку.На даний час позивачка не знає де він знаходиться. Доньки знаходяться на повному утриманні позивачки, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, їх долею не цікавиться, з дітьми не спілкується. Піклуючись про нормальний розвиток своїх дітей вона вирішила тимчасово вивезти дитину за межі України для оздоровлення та відпочинку в Грузію, де мешкають її родичі, а саме до м.Батумі. Погостювати у своїх рідних в Грузії вона планує не тривалий час, а саме до 30.08.2016 року і потім повернеться з дітьми до України, так як у неї в Україні постійне місце мешкання та місце роботи, старша донька навчається в НВК «Загальноосвітня школа №7» Добропільської міської ради і переведена до 5-го класу, молодша донька відвідує дошкільний навчальний заклад. Але, вивезти дітей за межі України не має можливості, так як для цього потрібна згода батька відповідача, місце знаходження якого їй не відомо. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України малолітніх дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] без згоди і супроводу батька [PERSON], а також надати дозвіл на їх виїзд з України без згоди і супроводу батька [PERSON] В судове засідання позивачка не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначило, що підтримує позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений, шляхом оголошення виклику до суду у пресі в газеті «Урядовий курєр» від 21.07.2016 року. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надавши заяву в якій просила розглянути справу без її участі, заперечень проти позовних вимог не має. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з викладеним, враховуючи заяву позивача, з якої вбачається, що остання не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома. Дослідивши\~\~матеріали справи, судом встановлено таке. Сторони перебували у шлюбі, який був розірваний 15.09.2015 року, що підтверджується копією рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02.09.2015 року (а.с.7). Свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO] (а.с.8) підтверджується, що батьками останньої є [PERSON] та [PERSON], тобто сторони по справі. Свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO] (а.с.9) підтверджується, що батьками останньої є [PERSON] та [PERSON]. З позовної заяви в судовому засіданні встановлено, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні\~\~дітей. Вказані доводи в судовому засіданні відповідачем не спростовані. Доньки позивача, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] мешкають разом з матірю, що підтверджується довідкою КП «Добропільська служба єдиного замовника» від 05.05.2016 року (а.с.6). Відповідно до ст..313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З позовної заяви встановлено, що позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України в Грузію з дня набрання рішенням по справі законної сили по 30.08.2016 року, з метою погостити у родичів та відпочити, оздоровитися. Копією паспорту позивачки підтверджується її зареєстроване місце проживання в [INFO] (а.с.4-5). З копії договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2016 року вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира за адресою: м.Добропілля вул..Першотравнева, 117/83 (а.с.12). Факт наявності у позивача родичів в Грузії належним чином в судовому засіданні підтверджений не був. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 61 ЦПК передбачає, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобовязалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України до Грузії, а саме до м. Батумі, суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін. Загальновідомо, що місто Батумі знаходиться на морському узбережжі. Саме по собі перебування в Батумі, прогулянки по набережній, поєднання вологого морського, чистого гірського повітря можуть вкрай позитивно позначатися на здоров'ї людини. Крім того, відпочинок за кордоном розширює кругозір дитини. З огляду на фактичні обставини справи суд вважає, що тимчасова поїздка за кордон до Грузії, а саме до м.Батумі, позивачки та її дітей є однією з форм піклування за здоровям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не цікавиться дитиною, ухиляється від участі в її розвитку та вихованні, тому суд вважає, що таке відношення батька до доньки не може бути перешкодою для тимчасового виїзду дитини за кордон. Таким чином, виходячи з інтересів дитини, беручи до уваги, що отримати дозвіл відповідача, як батька [PERSON] та [PERSON], на виїзд дітей за кордон, не є можливим, а також те, що доказів того, що отримання вищевказаного дозволу буде негативно позначатися на інтересах дітей в судовому засіданні не встановлено, суд вважає, що виїзд дітей за кордон України, з метою оздоровлення в Грузії, в супроводі матері без згоди батька буде відповідати їх інтересам, а отже слід надати дозвіл на такий виїзд. Враховуючи, що позивачка планує поїхати до Грузії на період з моменту набрання рішенням по справі чинності та до 30 серпня 2016 року, суд вважає можливим, надати дозвіл на виїзд дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] до Грузії з терміном перебування у цій державі з моменту набрання цим рішенням чинності та до 30 серпня 2016 року включно. Що стосується вимог позивача, в частині надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України малолітніх дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] без згоди і супроводу батька [PERSON], то ці вимоги задоволенню не підлягають і є пердчасними, виходячи з наступного. Відповідно до ст..2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. Відповідно до ч.1 ст..3 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст..4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, оформлення і видача паспорта / проїзного документа здійснюється громадянам України: які постійно проживають в Україні, - територіальними органами та підрозділами ДМС. Відповідно до п.17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. N 231, у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Відповідно до п.13 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, підставою для оформлення паспорта / проїзного документа чи обґрунтованої відмови у його видачі є рішення, прийняте начальником (або його заступником) відповідного територіального органу або підрозділу, посадовою особою дипломатичного представництва чи консульської установи України в порядку, встановленому відповідно МВС і МЗС. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Враховуючи наведене, а також те, що в судовому засіданні факт відмови позивачу територіальним органом ДМС в оформленні проїзного документа для дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], не встановлено, а також те, що даним рішенням надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України [PERSON], [INFO], уродженці [INFO] Україна та [PERSON], [INFO], уродженці [INFO] Україна, без згоди та супроводу їх батька [PERSON], для оздоровлення та відпочинку, з прямуванням до Грузії, з терміном перебування у цій державі з моменту набрання цим рішенням чинності і до 30 серпня 2016 року включно, суд вважає, що у позивача відсутні перешкоди у оформленні проїзного документа дитини і тому вказані вимоги позивача є передчасними і задоволенню не підлягають.

Outcome: partial