Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір № 111386 від 15.08.2013 року, укладений із ТзОВ «Інтермосфін», договір № 111386 від 15.08.2013 року, укладений із ПП «Інтермосфін», як такі що укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької діяльності. Також просить стягнути в свою користь 1 350 грн. сплачених грошових коштів за укладеним із ПП «Інтермосфін» договором № 111386 від 15.08.2013 року, та 13 грн. 50 коп. витрат на комісію. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 15.08.2013 року між нею та представником відповідачів було укладено договір № 111386 із ТзОВ «Інтермосфін» та договір № 111386 із ПП «Інтермосфін». Як було роз'яснено позивачці при оплаті суми в розмірі 1 350 гривень їй буде надано безвідсоткову позику у короткий термін. Позивачка сплатила вказану суму, але кредит їй надано не було. В наступні десять днів грошей вона не отримала та зрозуміла що стала жертвою обману. Позивачка вважає, що угоди нею укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, тому просить захистити її права. Позивачка в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву, за змістом якої просить розглянути справу за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Представники відповідачів в судові засідання не з'являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. З урахуванням положень ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 15 серпня 2013 року між позивачкою та представником відповідача ТзОВ «Інтермосфін» було укладено договір № 111386, відповідно до якого відповідач зобов'язався вчинити від імені та за рахунок позивачки певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики на умовах діяльності програми «РеалКредитФінанс», у тому числі: забезпечити обслуговування Учасника за умовами договору, повідомити учаснику програми про реєстрацію договору, організовувати та проводити розподіл Фонду Учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь Учасника за рахунок Фонду Учасника, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами в порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього. Позивачка вважає, що вчинила вказаний вище правочин під впливом обману, оскільки представник відповідача запевнив її, що вона отримає кредит протягом декількох днів на умовах сплати відсотків у розмірі 0 % річних, чим надав неправдиву та нечесну інформацію щодо укладеної угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При підписанні Договору з ТзОВ «Інтермосфін», позивачка підтвердила, що повністю розуміє значення, мову та умови, цього Договору, його правові наслідки та те, що цей Договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину (угоди). Підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням того, що сторони дійшли повного розуміння і визнали, що договірні умови є зрозумілими та обов'язковими для виконання сторонами. Учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника Товариства, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст даного Договору і Додатків до нього, що засвідчує своїм підписом. (п. 4.5 та п.4.7 ст. 4 Договору від 15.08.2013 року) У Додатку № 2 до оспорюваного Договору містяться положення, які зрозуміло та докладно описують усі основні умови участі в програмі «РеалКредитФінанс», які необхідно виконати для отримання безвідсоткової позики у майбутньому. Строки та порядок виконання зобов'язання сторони погодили, підписуючи сам договір. В матеріалах справи міститься копія Договору № 111386 від 15 серпня 2013 року, укладеного між ПП «Інтермосфін» та [PERSON] відповідно до умов якого ПП «Інтермосфін» зобов'язане надати інформаційні послуги за плату, погоджену сторонами. Оплата за вказаним договором складає 1 350 гривень. Договір виконано позивачкою так нею 16 серпня 2013 року сплачено грошові кошти, що підтверджується відповідною квитанцією, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.10). В п. 6.5 вказаного договору позивачка розписалась, що отримала усі необхідні коректно викладені пояснення від представника ПП «Інтермосфін», уважно прочитала та зрозуміла Договір. Таким чином суд вважає вказаний договір виконаний сторонами. Позивачка просить стягнути оплачені нею кошти у зв'язку із нікчемністю правочину, який укладений між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Позивачка вважає, що договори укладені між нею та відповідачами є недійсним, оскільки вчинені під впливом обману. Однак, таке твердження позивачки є помилковим, оскільки відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Позивачку ніхто не спонукав до укладення договору. Підписуючи договір та додатки до нього позивачка погодилась з цими умовами; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В данному випадку позивачкою не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності відповідачів; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивачка була ініціатором укладення договору, в момент підписання вона була ознайомлена з усіма умовами договору та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила. Позивачка вказує, що оспорювані договори укладені під впливом обману. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачкою таких доказів суду не надано; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір, який укладений між позивачкою та відповідачами був спрямований на реальне настання правових наслідків; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, договір № 111386 від 15.08.2013 року, укладений із ТзОВ «Інтермосфін» та договір № 111386 від 15.08.2013 року, укладений із ПП «Інтермосфін» відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки вказані вище договори, укладені між сторонами є дійсними, сторони свої зобов'язання один перед одним виконали, то немає підстав стягувати із відповідачів оплачені позивачкою кошти за надані послуги та застосовувати наслідки недійсності правочину. Як зазначено у п. 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 цієї ж статті нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Разом з тим, обґрунтовуючи позов про визнання договорів від 15.08.2013 року недійсними, позивачка не навела достатніх підстав, за яких суд міг дійти до висновку про здійснення відповідачами нечесної підприємницької практики в розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо неї. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4, 5, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 5, 16, 23, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, 509, 526, 628 ч.1, 629, 638 ч.1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed