Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом. Після уточнення позовних вимог просить визнати відповідачку колишню невістку, такою, що втратила право користування жилим приміщенням та право на реєстрацію в квартирі [ADDRESS], мотивуючи тим, що вона є одноособовим власником квартири, на час отримання квартири у власність відповідачка перебувала в шлюбі з її сином та з її дозволу вони проживали у квартирі. В червні 2011 року подружжя припинили сімейні відносини, розірвали шлюб, відповідачка залишила квартиру, разом з дитиною проживає в іншому житловому приміщенні. Відповідачка не є членом сімї власника, не проживає у житловому приміщенні тривалий час, втратила право на користування квартирою, її реєстрація створює перешкоди у здійсненні права власності. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з зазначених в заяві підстав. Представник відповідачки проти позову заперечив, пояснюючи тим, що відповідачка не добровільно залишила квартиру, чоловік її вигнав, вона зверталася до правоохоронних органів, до суду про вселення не зверталася, в 2013 році поділили спільне майно подружжя, подавала позов про визнання договору дарування недійсним, який залишила без розгляду. Заслухавши пояснення представників, свідка, дослідивши надані письмові докази, суд встановив наступні обставини. Позивачка є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.08.2007 року.(а.с.7,45,60) У квартирі зареєстровані син позивачки [PERSON], невістка - [PERSON], онука [PERSON], [INFO].(а.с.8) Позивачка у власній квартирі не зареєстрована і не проживає. Відповідачка не проживає у спірній квартирі з червні 2011 року, цей факт визнаний сторонами, стверджується актом МК ВЖРЕП № 7 від 13.02.2015 року, встановлений в рішенні Бердичівського міськрайсуду від 03.01.2012 року.(а.с.9,10) Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сімю з 2000-х років, подружжя проживали у будинку по вул.Котовського, в червні 2011 року між ними була сварка, [PERSON] пішла з квартири, а її чоловік зачинився у квартирі і нікого не впускав, на другій день, коли його не було вдома, вона забрала з квартири речі. Спочатку вона проживала у батьків, в даний час проживає в тому самому будинку, в іншому підїзді. [PERSON] рік тому одружився вдруге. Стороною відповідачки надані письмові докази: протокол від 23.06.2011 року звернення відповідачки до міліції про те, що її чоловік викинув речі та зачинився у квартирі; постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 29.06.2011 року по факту перевірки заяви [PERSON], з якої вбачається, що між подружжям стався конфлікт, дружина повідомила, що залишає чоловіка, тому він виніс у коридор речі, які вона приготувала забрати. 29.06.20111 року [PERSON] відмовилася від своєї заяви, претензій до чоловіка не мала. Рішенням Бердичівського міськрайсуду від 03.01.2012 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], встановлено, що подружжя спільно не проживають з червня 2011 року.(а.с.10) Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 28.08.2002 року за договором купівлі-продажу придбали квартиру [ADDRESS], 14.09.2002 року уклали шлюб, а 10.08.2007 року подарували цю квартиру позивачці. Згідно з довідкою адресно-довідкового бюро ДМС відповідачка зареєстрована у квартирі 21.08.2007 року, тобто після дарування квартири позивачці. Згідно п.1 частини 1 статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Отже, відповідачка з чоловіком втратили право власності на квартиру, але проживали в ній на законних підставах, що стверджується позивачкою. Після розірвання шлюбу з сином позивачки відповідачка втратила сімейний звязок із власником житлового приміщення, в квартирі не проживає з червня 2011 року. Її виселення із квартири відбувалось в умовах конфлікту з її чоловіком, що встановлено на підставі пояснень свідка [PERSON], фактом звернення відповідачки до правоохоронних органів. Поряд з тим з 2011 року по день розгляду справи судом відповідачка не зверталася до суду або інших органів за захистом своїх порушених прав, не намагалася вселитися у спірну квартиру, навпаки, забрала речі, розірвала в судовому порядку шлюб, поділила спільне майно, після чого не мала будь яких претензій до чоловіка або до позивачки щодо позбавлення її права користування житловим приміщенням. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Норми ст.ст.15,16,386,391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення у майбутньому. Відповідно до положень ст.ст.386,391 цього Кодексу власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Отже, з досліджених доказів суд дійшов висновку, що відповідачка понад один рік не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, на вселення та проживання у цьому приміщенні не претендує, тому втратила право на користування цим житловим приміщенням. Питання зняття фізичної особи з реєстрації регулюються Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року. Відповідно до ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Отже, позовна вимога про втрату права на реєстрацію у житловому приміщенні не відповідає статті 16 ЦК України і не є належним способом захисту порушеного права позивача. За таких обставин позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки стягуються витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн..

Outcome: partial