Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.02.2011 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, про що органом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] зроблено актовий запис № 40/2011. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та несумісність характеру. Спільне господарство не ведуть, разом не проживають з 03.01.2013 року, позивачка переїхала до України разом з дитиною, відповідач залишився в [PERSON]. примирення з відповідачем не можливе, спору про поділ спільного майна не має. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] Мірослава Карольовича, [INFO], який є громадянином України, який повністю знаходиться на утриманні позивачки та проживає разом із нею. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Враховуючи викладене, позивачка змушена звернутися до суду, просить суд розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина. До початку судового засідання представник позивачки адвокат [PERSON] скерував письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за вдсутності позивачки, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з»явився, був допитаний районним судом в м. Торунь, Республіка Польща, надав згоду на розірвання шлюбу, разом з тим, заявив, що хоче добровільно платити аліменти на дитину в еквіваленті 100 дол. США. У зв»язку з неявкою учасників процесу фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася відповідно до ст.. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Стаття 112 Сімейного кодексу України визначає, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Судом встановлено, що сторони 05.02.2011 року зареєстрували шлюб, про що органом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] зроблено актовий запис № 40/2011. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя та несумісність характеру. Сім»я розпалася з 03.01.2013 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирення не можливе, спору про поділ спільного майна та місце проживання дитини не має. Шлюб носить формальний характер. Вище викладене свідчить про остаточний розпад сімї і є підставою для розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають дитину малолітнього сина [PERSON] Мірослава Карольовича, [INFO], який є громадянином України, та повністю знаходиться на утриманні позивачки та проживає разом із нею. Батьком дитини є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Відповідач ухиляється від його утримання, матеріальної допомоги не надає. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України. Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв'язку між останніми. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров»я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналізуючи викладене, беручи до уваги той факт, що відповідач не заперечує проти стягнення аліментів у твердій грошовій, враховуючи матеріальний стан обох сторін, суд вважає, що існують правові підстави для застосування положень ст. 184 СК України та стягнення з останнього аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. Цивільні відносини громадян України з громадянами [PERSON] регулюються договором між Україною і [PERSON] про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, що набув чинності 14.08.1994 р. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Договору при вирішенні питання про розірвання шлюбу, якщо один з подружжя має місце проживання на території однієї країни, а другий - на території іншої країни, застосовується законодавство тієї країни, орган якої порушив справу. Зі змісту ч.1 ст. 28 Договору випливає, що в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов'язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Стаття 27 Договору встановлює, що в справах про інші аліментні обов'язки в галузі сімейного права застосовується законодавство тієї країни, на території якої має місце проживання особа, яка порушує клопотання про стягнення аліментів. В таких справах компетентним є суд тієї країни, на території якої має місце проживання особа, яка порушує клопотання про стягнення аліментів. Згідно з ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст. 3, 110, 112, 180, 182, 184 СК України,

Outcome: partial