Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з [PERSON], на користь [PERSON], суму матеріального збитку, яка складається з: вартості відновлювального ремонту автомобілю [NUMBER] складає 150964 гривень, вартості надання вимушених юридичних послуг - 3500 гривень, судових витрат -1509, 64 гривень, витрат пов'язаних з оцінкою матеріальної шкоди - 1200 гривень, усього- 157173,64 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що 06.03.2016 року о 05:00 годин, [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], на повороті вул. М.Арнаутська та Катерининьська у м. Одесі, виїхав на перехрестя на червоний сигнал світлофора, та скоїв наїзд на автомобіль [NUMBER] під керуванням [PERSON], чим порушив ст.124 КУпАП. 05.07.2016 року Біляївським районним судом Одеської області [PERSON] визнано винним у скоєнні цієї дорожньо-транспортної пригоди. Провадження по справі було закрито у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Свою провину у суді [PERSON] не визнав, та подав апеляційну скаргу в наслідок якої Апеляційним судом Одеської області 18.08.2016 року була винесена постанова про скасування постанови Біляївського районного суду Одеської області від 05.07.2016 року, та закритті провадження по справі, у зв'язку з недоведеністю у його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Ця «недоведеність» виникла з підстав безграмотного складання співробітниками ППС протоколу з місця ДТП та схеми з місця ДТП, але ніяким чином не позбавляє вини [PERSON] у скоєні ДТП, внаслідок якої автомобілю [NUMBER], під керуванням [PERSON], завдано значних технічних пошкоджень. У зв'язку з вимушена звернутися до суду за захистом свої прав. Позивачка у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Її представник в судовому засіданні підтримав її доводи та правову позицію. Представник відповідача у судовому за сідання заперечував проти позову, пояснивши що відповідач виїхав на перехрестя на миготливий зелений сигнал світлофору, який, відповідно до п.п. 8.7.3 «в» Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (надалі - ПДР), дозволяв йому рух; закінчував рух на перехресті на жовтий сигнал світлофора (п.п. 8.10, 16.8 ПДР), і у той момент в його задню ліву частину автомобіля в'їхав автомобіль позивача. В такому випадку саме позивачем були порушені ПДР - почала рух не на зелений, а на жовтий сигнал (перед ввімкненням червоного), тобто рухалась на заборонений сигнал світлофора, чим порушила п.п. 8.7.3 «є», або п.п. 10.1, 16.5 ПДР (Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. У разі подання сигналу регулювальником або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє рух. водій зобов'язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя). Крім того, постановою апеляційного суду Одеської області від 18.08.2016 року її довірителя було визнано невинуватим у вчиненні ДТП з реабілітуючих підстав, при чому, не тільки тому, що докази у вигляді протоколу про адміністративне правопорушення та схема ДТП були визнані недопустимими, а й тому, що версія [PERSON] стосовно причинно-наслідкового зв'язку між діями водіїв та ДТП не була спростована будь- якими іншими об'єктивними доказами. Тому представник відповідач просить суд врахувати зазначену постанову як доказ відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України. Свідок [PERSON] (лейтенант поліції) у судовому засідання пояснила, що прибувши на місце пригоди, разом з напарником [PERSON], вони відібрали пояснення учасників ДТП, [PERSON] склав протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП, крім того після медичного огляду був також складений протокол відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки останній перебував у алкогольному сп'янінні. Чи винний [PERSON] у скоєнні ДТП, вона не може відповісти, оскільки саме під час транспортної пригоди її не було, а встановлення винної особи відбулося з пояснень учасників ДТП. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки та представника відповідача а також свідка, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 06.03.2016 року о 05:00 годин на повороті вул. М.Арнаутська та Катерининьська у м. Одесі, відбулося дорожньо-транспортна пригода між автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON] В наслідок вказаного ДТП працівниками поліції з був складений адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] 05.07.2016 року Біляївським районним судом Одеської області [PERSON] визнано винним у скоєнні цієї дорожньо-транспортної пригоди, однак провадження по справі було закрито у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Свою провину у суді [PERSON] не визнав, та подав апеляційну скаргу в наслідок якої Апеляційним судом Одеської області 18.08.2016 року була винесена постанова про скасування постанови Біляївського районного суду Одеської області від 05.07.2016 року, та закритті провадження по справі, у зв'язку з недоведеністю у його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, яка заподіяна неправомірними діями майну фізичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 82 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За ч.6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON], Апеляційним судом Одеської області, дії [PERSON] та порушення останнім правил дорожнього руху, відповідно до постанови суду встановлено не було. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. В той же час, позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шкоду було завдано саме з вини [PERSON] Суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON], оскільки остання не може підтвердити або спростувати факт того, що ДТП було скоєне саме з вини [PERSON], вона не була безпосереднім свідком ДТП. Від допиту безпосереднього свідка ДТП - [PERSON] - позивачка відмовилася, клопотань про призначення відповідної експертизи з метою встановлення винуватця ДТП не заявляла. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позовної вимоги.

Outcome: dismissed