Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Мотивує тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 24.12.2013 р. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2013 р. Відповідач після укладення договору купівлі-продажу квартири з реєстрації не знявся, незважаючи на те, що квартиру продав, в ній не проживає з 2013 р., його місце перебування невідоме. Реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачеві квартирі створює істотні перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю. В судове засідання позивачка не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився , про час розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України\~визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Ст. 41 Конституції України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 24.12.2013 року та посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2013 р. Після укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири колишній власник, відповідач [PERSON], в квартирі не проживає, але залишається зареєстрованим. Згідно довідки КП «Житлогосп» від 18.10.2016 р. № 1187 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до акту-розпорядження КП «Житлогосп» від 18.10.2016 р. № 931, складеного майстром дільниці [PERSON], за участі сусідів [PERSON] та [PERSON], в квартирі № 40, яка розташована в будинку № 91 по вул. 6 Грудня в м.Олександрії Кіровоградської області зареєстрований відповідач [PERSON] , але не проживає з 2013р., його особистих речей в квартирі немає. Також позивачка долучила письмові пояснення сусідів [PERSON] та [PERSON] про те, що в їхній присутності було складено акт-розпорядження КП «Житлогосп» про те, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає в даній квартирі з 2013 р., його речей в квартирі немає. \~\~\~\~\~\~\~\~ Наявність факту реєстрації відповідача в даній квартирі перешкоджає позивачу належним чином користуватись та розпорядитись своєю власністю. Тому суд вважає за можливе визнати відповідача втратившим право користування квартирою № 40 , яка розташована в будинку №91 по вул. 6 Грудня в м.Олександрії Кіровоградської області.

Outcome: approved