Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири, посилаючись на наступне. 20.07.1974 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 12.03.1993 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу розподіл спільного майна подружжя не проводивсь. У період перебування у шлюбі, за рахунок спільних коштів подружжя, відповідач [PERSON], який з 16.06.1978 року являється членом житлово-будівельного кооперативу «Оболонь», до 16.01.1992 року повністю вніс пайовий внесок за квартиру [ADDRESS], в розмірі 4 721,99 карб.. Право власності на вказану квартиру по сьогоднішній день залишилось неоформленим. Після розірвання шлюбу відповідач у спірній квартирі не проживає, позивач залишилась проживати у вищевказаній квартирі по сьогоднішній день. В кінці листопада 2015 року позивачці стало відомо, що відповідач став збирати документи для оформлення права власності на спірну квартиру з наміром подальшого його продажу, в порушення належних їй прав співвласника спірної квартири. А тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових викликів за адресою його місця реєстрації у встановленому законом порядку, відповідач за вказаною адресою відсутній, що згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, свідчить про належне вручення йому судових викликів, причини його неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та представник позивача не заперечували проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що між сторонами 20 липня 1974 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с. 5). Шлюб між сторонами було розірвано 12 березня 1993 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 12.03.1993 (а.с. 6). Під час перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] 16.01.1992 року повністю вніс пайовий внесок за квартиру [ADDRESS], в розмірі 4 721,99 карб. (а.с. 8). Предметом спору є об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру по сьогоднішній день залишилось неоформленим, що підтверджується довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 24.03.2016 (а.с. 24), а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 26). Відповідно до довідки-характеристики № 107 від 02.07.1993 року, що видана ЖБК «Оболонь», паєнакопичення по спірній квартирі склали 4 721, 99 карб. Членом кооперативу офіційно значився відповідач - [PERSON] ( а.с. 8). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалась на вимоги КпШС України. Сімейний кодекс України був прийнятий 10.01.2002 року. Згідно Прикінцевих положень вказаного кодексу, він набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. З вступом у дію Сімейного кодексу України втрачає чинність Кодекс про шлюб та сім'ю України. Згідно Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 01.01.2004 року. Таким чином, на момент набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, а саме у 1992 році, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, який встановлював порядок і умови одруження, регулював особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану (ст. 2 КпШС). Відповідно до ч. 2,3 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. До вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним з співвласників. У зв'язку з цим позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком. Як зазначили в судовому засіданні позивач, після розірвання шлюбу між сторонами у 1993 році, між ними не виникало спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що після розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає, що позивачкою не пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 29 КпШС. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Також, на момент набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, був чинним Закон України «Про власність», де згідно ст.ст. 15, 16: член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно підпункту «а» п.6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 року та відповідно до підпункту «а» п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року: у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, квартира після повної сплати пайового внеску, є їх спільним майном. Судом встановлено, що загальна сума паєнакопичення по спірній квартирі склала 4721 крб. 99 коп. В період шлюбу, тобто з 1978 року сторонами була сплачена сума паєнакопичення у розмірі 4721 крб. 99 коп.. Згідно ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. На підставі викладеного, суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги позивача. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], та провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати право власності [PERSON] на ? частини квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати в сумі 2 933 гривень 50 копійок. На підставі викладеного, та

Outcome: approved