Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 вересня 1997 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу мають повнолітню дитину - [PERSON], 1998 року народження та неповнолітніх дітей - [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2010 року народження. Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Протягом останніх років подружнього життя стосунки поступово ускладнювалися, ставали дедалі напруженими, знову й знову виникали чисельні протиріччя і непорозуміння між позивачем та відповідачем стосовно ведення спільного господарства, спільного проживання. Ці непорозуміння накопичувались і ставали тягарем, призводили до конфліктів, згодом призвели до розлдау Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться, шлюбних відносин не підтримують. Зазначає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. 04.04.2016 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду на 26.04.2016 року. 26.04.2016 року позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву, якою просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. 26.04.2016 та 09.06.2016 року відповідач в судові засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст..77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивачка. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, між [PERSON] та [PERSON] 20.09.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва, Україна, Печерського району зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 589. Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину - [PERSON], 1998 року народження та неповнолітніх дітей - [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2010 року народження. Спільне життя сторін не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Таким чином, сторони створили умови за яких їх шлюб фактично припинився. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім′я сторін розпалася, примирення неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved